Ъруин Шоу
Хляб по водите

Превод от английски: Людмила Евтимова, 1987

chitanka.info

Пущай хляба си по водите, защото след много дни пак ще го намериш.

Книга на Еклесиаста, 11:1

Първа част

1

Намираше се в чуждо легло. Долавяше шепот. Обгръщаше го белота. Наоколо апаратура. Шумът от далечния прибой. Или може би плискащите се вълни на собствената му кръв, пулсираща между вътрешни стени. Носеше се нанякъде. Трудно му беше да отвори очи, клепачите му бяха натежали. Един човек вървеше под пролетното слънце. Имаше чувството, че го познава отнякъде. Накрая разбра, че това е самият той…

Облечен в нехайно подбрани, провиснали дрехи, Алън Странд навлезе в ароматната зелена тишина на Сентръл Парк, а грохотът на Пето Авеню заглъхваше зад гърба му. Вървеше бавно, както обикновено в края на седмицата. Отиваше ли на работа, направо препускаше, на високата му слаба фигура бе кацнала тясна продълговата глава, а носът му, по наследство остър като бушприт, бе наклонен в посока на някакъв недоловим, усещан единствено от него океански вятър. Перчемът на правата му стоманено сива коса проблясваше при скокливата му походка — Странд приличаше на корабче при морско вълнение. Веднъж дъщеря му Елинор го срещна случайно на улицата и му каза, че едва ли не очаквала да съзре как около него се къдрят вълни, докато се носел сред потоците от градско движение.

При мисълта, че тази вечер ще види Елинор, му стана приятно. Тя имаше остър поглед и остър език и забележките й невинаги бяха добронамерени, но блясъкът на оръжията, които изваждаше на масата по време на семейната вечеря, го караше, както се разхожда по алеята с пейките, да очаква с нетърпение това събитие, което иначе щеше да бъде само един седмичен ритуал по задължение.

Сутринта беше мрачно и ветровито и той си помисли, че няма да е зле следобед да се качи на автобуса и да отиде в Музея на модерното изкуство, закъдето имаше карта — едно от малкото удоволствия, които си позволяваше, и да гледа някой филм преди вечеря. Днес даваха „Форт Апачи“. Чудесен преразказ на наивния и героически американски мит, противоотрова срещу всякакво съмнение. Беше го гледал вече няколко пъти, но пак му се щеше да го види — като дете, което иска да слуша една и съща приказка всяка вечер преди лягане. Но до обяд вятърът утихна, небето се проясни и той реши да се откаже от филма и да осъществи любимата си разходка — да повърви няколко километра от училището, в което преподаваше, на запад към къщи.

Този петък беше топло като през лятото, дар на месец май, тревата ухаеше като на село, а листата на дърветата трептяха прозирни под блясъка на късното следобедно слънце. Той не бързаше, спря и се засмя на един пудел, който гонеше храбро някакъв гълъб, погледа как момчета играят софт бол[1], полюбува се на симпатичното момче и неговата хубава приятелка, които се усмихваха мечтателно и заговорнически, докато се приближаваха по алеята с пламнали лица, без въобще да го забелязват.

Похотта на май, помисли си той. Слава на бога за пролетта и петъка. Не беше ревностен християнин, но следобедът предизвикваше чувство на благодарност и надежда в душата му.

Не го чакаше работа. Беше проверил контролните през седмицата и резултатите от „Гражданската война“, а и „Апоматокс“[2] и „Реконструкцията“[3] бе оставил в бюрото си. Два дни щеше да бъде свободен от отговорността си за децата, които учеше, изпитваше и оценяваше, в момента някои от тях викаха по игрищата или се натискаха с момичета по таваните, други пък, скрити по коридорите, пушеха марихуана или пълнеха спринцовки с хероин, купен, както се говореше, от дебелака с бейзболното кепе, който редовно се настаняваше на един ъгъл близо до училището. Ръцете на Странд бяха свободни и той се наведе да вземе едно обло камъче, което поноси известно време със себе си; така се чувстваше свързан с някогашни ледници и изпитваше наслада от допира на гладката твърда повърхност, затоплена от слънцето през деня.

Днес вечерята щеше да закъснее, тъй като цялото семейство се събираше, и той се отклони от пътя си, за да мине покрай тенис кортовете в парка, където знаеше, че играе по-малката му дъщеря Каролайн. Тя бе запалена спортистка. Не се интересува нито от марихуана, нито от хероин, помисли си самодоволно Странд, изпълнен с великодушно съжаление към родителите, които си имаха подобни проблеми. Празничното време предразполагаше към великодушие и самодоволство.

Още от далеч позна Каролайн по движенията. Тя гонеше топката с решителни подскоци и между две точки прокарваше по момчешки пръсти през късата си руса коса.

Младежът, с когото Каролайн играеше, изглеждаше хилав в сравнение с нея, тъй като тя, макар и слаба, бе височка за възрастта си, имаше оформен бюст и широки рамене, дълги, стройни крака, които представляваха възхитителна гледка под късите шорти за тенис и, както забеляза Странд, бяха оценени по достойнство от мъжете минувачи.

Нито марихуана, нито хероин, мислеше си Странд, ами секс? В днешно време едно момиче на седемнайсет години… Поклати глава. Какво правеше той, когато беше на седемнайсет — или дори по-рано, — и на колко бяха момичетата, с които го правеше? По-добре да не си спомня. Все едно, сексът бе грижа на майка й и той бе уверен, че тя следеше както трябва за това, ако, подобно нещо изобщо беше възможно. Той от своя страна бе направил необходимото със сина си и по-късно престана да забелязва у момчето каквито и да било признаци на отвращение или страх, или на прекалено прехласване по този въпрос.

Младежът от другата страна на корта изглеждаше хилав и недохранен, но биеше здраво топката и ударите на двамата бяха еднакво силни и резки. Странд изчака Каролайн да отбие един силен удар над глава и извика: „Браво!“ Тя се обърна и му махна с ракетата, приближи се към оградата, зад която той стоеше, и му прати въздушна целувка. Лицето й бе зачервено, косата — мокра от пот, но Странд си помисли, че изглежда чудесно, макар чертите на лицето й да се бяха изопнали от играта, от което носът й, за жалост умалено копие на неговия, изпъкваше повече, отколкото когато пълничкото й лице беше спокойно.

— Здравей, татко — рече Каролайн. — Този Стиви направо ме съсипва. Ей, Стиви — извика тя, — ела да се запознаеш с баща ми.

— Не искам да ви прекъсвам играта — възрази Странд.

— Тъкмо ще мога да си поема дъх — отвърна Каролайн. — Добре ще ми дойде.

Стиви се приближи покрай оградата, приглаждайки косата на тила си.

— Приятно ми е да се запознаем, сър — учтиво изрече Стиви. — Каролайн ми каза, че вие сте първият й учител по тенис.

— Тя започна да ме бие, когато стана на девет години. Сега само гледам — отвърна Странд.

— И мен ме бие — добави Стиви с тъжна усмивка.

— Само когато те е налегнала депресия — обясни Каролайн.

— Бих искал да не говориш такива неща, Каролайн — обиди се Стиви. — Понякога просто ми е трудно да се съсредоточа, и толкоз. Това не е депресия.

— Е, ти пък — каза Каролайн и приятелски побутна момчето по рамото. — Нямах предвид нищо лошо. Далеч съм от мисълта, че си отиваш вкъщи и ревеш, докато заспиш, когато загубиш някой сет например. Само се пошегувах.

— Просто не искам хората да си създават погрешна представа за мен — упорстваше момчето.

— Не се засягай чак толкова. Или поне не сега — рече Каролайн. — Обикновено не е такъв, татко. Просто не обича да го гледат, когато играе.

— Разбирам го — отвърна дипломатично Странд. — Аз все още щях да играя тенис, ако можех да измисля някакъв начин да го правя на тъмно. Е, вече ще вървя.

— Много ми беше приятно, че се запознах с вас, сър — каза момчето и се върна от другата страна на мрежата, като отмахна косата на тила си.

— Не му се сърди, татко — рече Каролайн, — имал е кошмарно детство.

— Не изглежда да му се е отразило на тениса — забеляза Странд. — А как се е отразило твоето кошмарно детство на играта ти?

— О, татко — закани му се с ракетата си Каролайн, — не ме поднасяй.

— До скоро виждане вкъщи. Не се бави много.

Той изгледа отиграването на още две топки, като се възхищаваше на бързината на двамата младежи, чиито метални ракети, проблясвайки, разсичаха въздуха. Дори когато беше на тяхната възраст, не бе толкова бърз. Бързо четях, помисли си той, поел обратно към къщи. Но бавно и мудно бягах. Няма що, всеки със своите способности. Това вече не беше важно. Беше си създал заместител на скоростта.

Портиерът на сградата, Алегзандър, стоеше облегнат на стената от едната страна на остъклената входна врата и намръщен пушеше пура. Той беше светлокож мъж на неопределена възраст с калпак от късо подстригана побеляла коса и не бе от хората, които лесно се усмихват. Като се има предвид, че кварталът почти граничеше с порядъчността — Кълъмбъс Авеню[4] се простираше в другия край на улицата, а воят на полицейските сирени беше често повтаряща се мелодия, — човек можеше да разбере защо портиерът толкова рядко се усмихва.

— Добър вечер, Алегзандър — поздрави Странд.

— Добър вечер, мистър Странд. — Алегзандър не извади пурата от устата си. Той беше един от последните мъже в Ню Йорк, които още носеха военни куртки от Втората световна война, сякаш за него войната току-що бе навлязла в друга фаза.

— Днес времето беше хубаво, нали? — Странд харесваше този човек и оценяваше усилията му да поддържа в що-годе приличен вид старата жилищна сграда, строена през 1910 година.

— Не беше лошо — съгласи се неохотно Алегзандър — Би трябвало след тая кучешка зима. Но няма да се задържи дълго. Казаха, че утре ще вали. — Алегзандър не можеше да се похвали нито с голям оптимизъм, нито със сърдечност. — Жена ви си е вкъщи. И синът ви. — Той много държеше да знае кой влиза и кой излиза от неговия блок. Обичаше всяко влизане и излизане да бъде редовно регистрирано. Това намаляваше неприятните изненади.

— Благодаря — рече Странд.

За Великден беше дал на Алегзандър двайсет и пет долара и бутилка скъпо уиски. Жена му се бе възпротивила срещу този подарък, но Странд и бе казал: „Заслужава си го. Той е като страж, който ни пази от хаоса.“ Алегзандър бе благодарил кратко на Странд, но отношението му видимо не се бе променило.

Когато отвори вратата на апартамента, Странд чу пианото във всекидневната, както и тихото жално скимтене на електрическа китара. От кухнята се носеше апетитна миризма на готвено. Приятно ти става да те посрещне тъй уютният дом. В момента жена му Лесли преподаваше урок по музика. Тя бе постъпила в „Джулиардс“[5] с намерението да стане концертираща пианистка и макар, че не свиреше лошо, не беше достатъчно добра за това. Сега уроците и по пиано и часовете по музика, които водеше три пъти седмично в частното подготвително училище[6], намиращо се недалеч от тях, доста подпомагаха семейния бюджет, а освен това осигуряваха безплатно образование на Каролайн. Без помощта на Лесли, при постоянното увеличаване на наемите, те никога нямаше да могат да запазят старото си жилище с огромни едновремешни стаи и високи тавани. Долавяше колебливия ритъм на китарата, деликатно заглушен от затворените врати — свиреше синът му Джими, който бе наследил майчиния си талант, ала не и вкуса й по отношение на предпочитаните композитори.

Странд не прекъсна нито един от двамата музиканти, а влезе в трапезарията, където китарата не се чуваше. Най-напред долови свиренето на ученика, а после на Лесли, лесно различими един от друг — повтаряха някакъв пасаж, в който разпозна Шопенов етюд. Така разбра и кой е ученикът — един телевизионен сценарист. Неговият психоаналитик му бил казал, че свиренето на пиано щяло да го разтовари от напрежението. Той може и да се разтовари, помисли си Странд, докато го слушаше, но Шопен няма да му се удаде лесно.

Учениците на Лесли бяха най-различни — сред тях имаше и един полицай с добър слух и груби пръсти, който свиреше през цялото си свободно време, някакво момиче на тринайсет години, смятано от родителите си за гениално, но Лесли не споделяше тяхното мнение, един адвокат, който казваше, че предпочитал да свири на пиано в някоя кръчма, вместо да се явява в съда, и няколко учители по музика, които се нуждаеха от помощ при подготовка на уроците си. На Лесли й беше интересно и приятно да се занимава с тях.

Странд обичаше музиката и когато можеше да си го позволи, водеше жена си на опера и сега, макар от време на време да се сепваше от някои звуци, които долитаха от всекидневната и от стаята на сина му, му беше приятно, че домът им постоянно е изпълнен с музика. В голямата спалня имаше бюро и когато работеше вкъщи, можеше да чете и пише на спокойствие.

Странд си тананикаше тихо мелодията, която жена му разучаваше с нервния телевизионен сценарист. Той седна на кръглата, разнебитена дъбова маса в трапезарията, чиито стени бяха украсени с пейзажите, нарисувани от жена му в свободното й време, и погледна броя на „Ню Йорк Таймс“, оставен за него. Съдба, помисли си той, като се пресегна да си вземе ябълка от фруктиерата, сложена в средата на масата. Докато ядеше, прегледа заглавията на вестника, който Лесли винаги му оставяше, защото той никога не успяваше да го прочете сутринта. Беше изял половината ябълка, когато пианото заглъхна и плъзгащите се врати между всекидневната и трапезарията внезапно се отвориха. Странд стана, когато влезе Лесли, последвана от телевизионния сценарист.

— О, ти си се прибрал! — възкликна Лесли и го целуна по бузата. — Не съм чула кога си влязъл.

— Наслаждавах се на концерта — отвърна Странд.

Жена му съблазнително ухаеше на чисто. Дългата й руса коса, вдигната нагоре, се бе разпиляла, тъй като тя имаше навик да кима енергично, когато свиреше. Колко е приятно да се прибираш вкъщи при такава жена, помисли си той.

Тя беше негова ученичка последната година в училище и още първия ден, когато я видя, седнала скромно най-отпред в класната стая, той реши, че това е момичето, за което ще се ожени. Тогава училищата в Ню Йорк се различаваха от сегашните. Момичетата носеха рокли и решеха косите си, и не им се струваше нелепо да изглеждат скромни. Той я изчака да завърши, записа си внимателно адреса й, отиде на гости у тях и за ужас на нейните родители, които смятаха, че човек, избрал да преподава в държавно училище, за цял живот се е обрекъл на провал, се ожени за нея още след първата й година в „Джулиардс“. Когато се роди Елинор, родителите й промениха мнението си за него, но не изцяло. Все едно, сега те живееха в Палм Спрингс[7] и той не четеше писмата им до Лесли.

— Надявам се, че шумът не ви пречеше — каза телевизионният сценарист.

— О, никак — отвърна Странд. — Трябва да ви призная, мистър Кроуел, че добре се справяте.

— Сигурно сте слушали, когато свиреше жена ви — рече мрачно Кроуел. Не се забелязваше да се е разтоварил особено от напрежението си през миналия петък.

Странд се засмя.

— Мога да ви различа, мистър Кроуел.

— Не се и съмнявам.

— Ние с мистър Кроуел ще изпием по един чай, Алън — рече Лесли. — Ще ни правиш ли компания?

— С удоволствие.

— Ей сега ще стане, чайникът е сложен.

Когато тя влизаше в кухнята, Странд се полюбува на елегантната й фигура, на извивката на врата й, на синята пола и бялата ученическа блуза, с които беше облечена, на стройните й крака и на леката прилика с хубавата им най-голяма дъщеря.

— Чудесна жена — обади се Кроуел. — Търпелива като ангел.

— Женен ли сте, мистър Кроуел?

— Бях, и то два пъти — отвърна печално Кроуел. — И се каня да го сторя за трети път. Затънал съм до гуша от тия издръжки. — Имаше топчесто, измъчено лице, което приличаше на обелен, развален картоф. Лесли беше казала на Странд, че пишел анекдоти за битови комедии. По лицето на Кроуел можеше да се съди, че професията му е мъчителна. Той плащаше по двайсет долара два пъти седмично за половинчасовите си уроци по музика, така че сигурно бе щедро възнаграден за мъченията си, особено, като се има предвид фактът, че пет пъти седмично посещаваше и психоаналитик. Ето в какво се заключава модерната американска икономика, помисли си Странд. Анекдотчета, кушетки и издръжки.

— Някой ден — казваше му Кроуел — трябва да отидем да си пийнем, за да ме посъветвате как може човек да запази семейството си в днешно време.

— Нямам ни най-малка представа — отвърна безгрижно Странд. — Късмет. Мързел. Консервативна антипатия към промените.

— Да — рече невярващо Кроуел, като дърпаше топчестите си пръсти. Погледна към вестника, разгърнат на масата. — Още ли имате нерви да четете вестници? — попита той.

— Порок — отвърна Странд.

— Мен направо ме отчайват.

— Седнете, седнете — каза Лесли, щом влезе от кухнята, и донесе чаените прибори и чиния курабийки на един поднос.

Тя наля чая с уверена ръка и гостоприемно усмихната, подаде курабиите. Кроуел тъжно поклати глава.

— На диета съм. Холестерин, кръвно. Обичайните неща.

Странд си взе цяла шепа. Почти не пиеше и никога не беше пушил, но обичаше сладко. От двайсетгодишна възраст не бе наддал и половин килограм и забеляза как Кроуел гледа свъсено купчинката курабии в чинийката му. Кроуел предпочиташе чая с мляко, но когато попита Лесли дали млякото е обезмаслено и тя му отговори отрицателно, той го изпи както беше, без мляко и без захар.

Лесли се поинтересува като домакиня дали Кроуел няма да иска да остави Шопен за известно време и да опита малко Моцарт, но той не се съгласи — Моцарт бил прекалено самоуверен за неговия вкус.

— Свършил е трагично — напомни му Лесли. — И то много млад.

— Трагично или не — отвърна Кроуел, — но винаги е знаел какво прави. Шопен е бил поне меланхоличен.

Лесли въздъхна.

— Както кажете, мистър Кроуел — съгласи се тя. — Следващия вторник ще преминем към валса в ми бемол мажор.

— В главата си — обади се Кроуел — го чувам как точно трябва да звучи. Но никога не се получава така.

— Малко повече практика — додаде тактично Лесли. Тя имаше нежен мелодичен глас, като тих миньорен акорд от пианото — и ще се получи.

— Сериозно ли говорите, мисис Странд? — попита с укор Кроуел.

Лесли се поколеба.

— Не — каза тя и се засмя.

Странд също се засмя, дъвчейки една курабийка, и накрая и Кроуел се засмя.

Когато той си отиде, Странд помогна на Лесли да отнесе чаените прибори в кухнята. Докато тя си връзваше престилката, той я прегърна отзад и я целуна по врата.

— Знаеш ли какво ми се прави сега? — попита той.

— Шшт! Джими си е вкъщи, а той никога не чука на вратата.

— Не съм казал, че непременно ще го направя. Само че ми се иска.

— Сигурно има някаква причина, за да смяташ, че трябва да ме коткаш днес — рече Лесли и се усмихна. — Или пък си прекарал следобеда особено приятно.

— Направих хубава разходка в парка. Всичко се пълни със сок. — Странд я пусна. — Видях Каролайн да играе тенис.

— Ах, това момиче — възкликна Лесли, — краката й ще станат като на щангист.

— Засега няма такава опасност.

— С кого играеше Каролайн? — Лесли бъркаше в един тиган соса, който вреше на печката.

— Не го познавам — отвърна Странд. — Добре играе. Но доколкото видях — мм, — беше прекалено изтънчен за моя вкус.

— Надявам се, че не си го изгледал с твоя старомоден заплашителен поглед.

— За какво говориш? — възмути се Странд, макар да знаеше много добре какво имаше предвид жена му.

След повече от двайсет и три години брак мненията им все още се различаваха по отношение на правилата за добро държане, особено за младите. Лесли имаше непоколебими либерални разбирания и казваше на мъжа си — понякога това я забавляваше, а друг път не, — че макар между тях да има само седем години разлика, всъщност ги делят цели три поколения.

— Знаеш, за какво говоря — каза Лесли. — Нали съм виждала как сразяваше само с един поглед някои от горките приятели на Елинор, когато момчетата започнаха да я наобикалят. Превръщаше ги в сталагмити, преди да са успели да си отворят устата.

— Трябва да са ми благодарни — отговори Странд, на когото незначителният спор доставяше удоволствие. — Аз ги подготвих за по-късните им изпитания в живота. Спомняш ли си пък какъв беше климатът у вас, когато се появих за първи път?

Лесли се засмя.

— Полярен — отвърна тя. — Едно от нещата, за които ти се възхищавах, бе, че ти сякаш изобщо не го забелязваше. Но тогава беше вече мъж.

— Баща ти ми помогна да стана такъв.

— Е, тогава добре си е свършил работата.

— Благодаря ти, скъпа. — Странд се поклони иронично.

— Както и да е, щом Каролайн иска да играе тенис с някого, който може да й бъде добър партньор, какво значение има какъв е, когато не е на корта? Мисля, че го знам. Каролайн запозна ли те?

— Казва се Стиви. Не счете за нужно да спомене презимето му.

— Стиви. Точно така. Идвал е тук, един-два пъти следобед. Много мило момче.

Странд въздъхна.

— Ако трябваше да воюваш с децата, с които съм по пет дни в седмицата, може би щеше да промениш малко отношението си към невинните младежи.

— Трябва да поискаш да те преместят в някое по-цивилизовано училище — възрази Лесли. — Хиляди пъти съм ти го казвала.

— Кажи го в Министерството на просветата — отвърна Странд и си взе още една курабийка. — За тях няма цивилизовани училища. Както и да е, това предизвикателство ми допада. Всеки може да преподава история в „Сейнт Пол“ или в „Ексетър“. — Не беше съвсем сигурен дали е прав, но думите му звучаха убедително.

— Ти позволяваш на всички да злоупотребяват с теб — подметна Лесли, като бъркаше бързо соса.

Странд отново въздъхна. Този разговор се водеше отдавна между тях.

— Бас държа — каза той, — че жената на Уелингтънския херцог също е смятала, че той позволява на всички да злоупотребяват с него.

Лесли се засмя.

— Когато започнеш да ми даваш примери с исторически личности — рече тя, — знам, че съм загубила спора. Махай се от кухнята ми. Трябва да се съсредоточа върху вечерята.

— Мирише божествено. Какво ще ядем?

— Пица с кълцано телешко. А сега ме остави. Трябва да мисля по италиански.

Като излизаше през вратата, за да се върне обратно в трапезарията, Странд добави:

— Поне трябва да направим така, че да накараме Джими да не отваря вратата, преди да почука. Особено в почивните дни.

— Той е твой син — отвърна Лесли. — Накарай го де — и му махна да върви.

Е, мислеше си той, като седна на масата и взе отново вестника, едно поне е сигурно — има да си говорим за какво ли не.

Той четеше, когато Джими се дотътри, бос, по джинси и с ватирана фланелка. Гъстата му черна и къдрава коса — генетически атавизъм в русото им семейство — беше високо подстригана на тила. Носът обаче бе несъмнено на баща му.

— Здрасти, тате — рече Джими и се тръшна на един стол, — как се отнасят с теб?

— Още се държа — отговори Странд. Джими единствен от децата му го наричаше „тате“. — Нещо, което не мога да кажа за теб. Скоро поглеждал ли си се в огледалото?

— Не съм чак толкова суетен, тате — отвърна небрежно Джими.

— Изглеждаш много измършавял. Хората ще си помислят, че изобщо не те храним. Днес ял ли си нещо?

— Само преди няколко часа станах. Затова пък ще уважа вечерята на мама.

— По кое време се прибра тази сутрин?

Джими вдигна рамене.

— Какво значение има? Четири, пет. Кой ти гледа?

— Някой път, Джими — рече Странд с иронична нотка, — трябва да кажеш на стария какво толкова правиш до пет часа сутринта.

— Търся нов звук, тате — отвърна Джими. — Или свиря, или слушам музика.

— Доколкото знам, в „Карнеги Хол“ музиката спира много преди пет сутринта.

Джими се засмя и се почеса под фланелката.

— „Карнеги Хол“ вече не е там, където беше тая година. Не си ли чул?

— Имаш морави кръгове под очите, които стигат почти до раменете ти.

— Момичетата много ги харесват — отвърна самодоволно Джими. — Едно от тях ми каза, че така съм изглеждал като обладан от зъл гений. Не искаш ли да приличам на обладан от зъл гений?

— Не особено.

Джими извади смачкан пакет цигари от джоба на джинсите си и запали. Странд наблюдаваше с неодобрение как Джими всмуква и издухва дима през ноздрите си. От цялото семейство само той пушеше.

— Джими — попита Странд, — случвало ли ти се е да прочетеш какво пишат учените за връзката между пушенето и рака?

— А на теб случвало ли ти се е да прочетеш какво пишат учените за радиоактивното замърсяване?

Странд въздъхна за трети път, откакто се бе прибрал вкъщи.

— Окей — каза той с примирение. — Не си малък, можеш да решаваш сам.

Джими беше на осемнайсет години и изкарваше достатъчно пари от разни халтури, за които не даваше никакви обяснения, така че никога не му се налагаше да иска от Странд. Беше завършил гимназия преди една година, и то не съвсем зле, и се бе присмял на предложението на Странд да продължи в колеж.

— Кажи ми, Джими — рече Странд, — любопитно ми е какъв е този нов звук, за който непрекъснато говориш?

— Ако знаех, тате, нямаше да го търся — отвърна небрежно Джими.

— Ще ми кажеш ли, като го откриеш?

— Сарказмът тук нещо много взе да загрубява — подхвърли Джими, но без злоба. — Окей, ще ти кажа, ако изобщо някога го открия.

Странд стана.

— Ще си взема един душ и ще се преоблека за вечеря. А ти?

— О, днес е петък — рече Джими и се изправи. — Благодаря, че ми напомни. Не се безпокой, тате — Той прегърна нежно баща си през раменете. — Ще се докарам. — Той взе да души. — Виждам, че мама още е в италианския си период. Бих се навъртал тук дори само заради яденето.

— Мога ли да ти предложа да се обръснеш през това време?

— Предложението е записано. — Той стисна леко рамото на Странд. — Имам чудесна идея — защо не дойдеш с мен някоя вечер? Ще те представя като един от пионерите на нюорлеанското буги-вуги. Момичетата веднага ще хлътнат по теб.

Странд се засмя, стоплен от докосването на сина си.

— Никога вече няма да те пуснат дори да припариш там.

— Виж какво — каза сериозно Джими, — искам да ти задам един въпрос. Ти поглеждаш ли се изобщо в огледалото?

— Понякога.

— Не ти ли идва наум от време на време, че и ти самият не изглеждаш много добре? — Лицето му беше станало съвсем сериозно. — Имаш страшно уморен вид, тате.

— Чувствам се добре — отвърна кратко Странд.

— Спестил съм някоя и друга пара — продължи Джими. — Какво ще кажеш да ви изпратя с мама за една-две седмици някъде на море, като свърши училището?

— Благодаря ти, Джими. Пази си парите, сигурно ще ти потрябват — и то скоро. И без това обичам града през лятото.

— Окей — вдигна рамене Джими. — Както искаш. Но ако си промениш решението…

— Няма да го променя.

— Ти си един стар чешит — Джими поклати глава, свали ръката си от раменете на Странд и изгаси цигарата. — Твоя си работа. А ако случайно откриеш новия звук, ела ми кажи. Вратата ми е винаги отворена за теб. — Той се запъти към кухнята. — Трябва да видя откъде се носи тази божествена миризма.

Когато влезе в банята да вземе един душ, Странд се погледна в огледалото. Джими беше прав. Наистина изглеждаше уморен. Имаше торбички под очите, а и очите, и кожата на лицето му изглеждаха повехнали. Потисна изкушението да легне и да си подремне. Ако Лесли дойде и го завари да дреме на леглото, ще се разтревожи и ще го попита, да не би да не е добре, понеже той никога не спеше следобед. Не искаше да чува, че се е преуморил, и че трябва да иде на лекар. Стоя дълго под душа и накрая се обля с леденостудена вода. Когато започна да се облича за вечеря, се почувства добре, нищо, че огледалото не показваше същото. Петдесет години не са чак толкова много, че да се чувствам стар, рече си той, макар и след едноседмичен труд.

Когато се върна в трапезарията, Елинор слагаше масата.

— Здравей, мила — рече той и я целуна. — Как е?

— Издигам се като ракета в служебната йерархия — отвърна тя, нареждайки салфетките. — Шефът ми каза, че съм щяла да стана първата жена вицепрезидент на компанията през последните десет години. Като сме работели заедно, забелязал, че съм хубаво момиче. Как ти се струва това?

— Струва ми се, че те ухажва.

— Естествено — отвърна самодоволно тя. — Безуспешно. Мисля обаче, че ни делят доста годинки. По възходяща линия.

Тя работеше като програмист на компютърни системи в един огромен концерн на Парк Авеню. Завърши първа по математика и се записа в курсовете по компютърна техника в колежа, беше схватлива и се държеше уверено и сериозно. Работеше в концерна едва от две години, но вече й бяха поверили да изработва компютърни програми за всички видове предприятия и учреждения както в Ню Йорк, така и извън него. Увлечението, с което работеше, много приличаше на Леслиното отдаване на музиката. Елинор се бе опитвала да го обясни на баща си, който се опасяваше за съдбата на обикновените хора при все по-голямото компютъризиране и обезличаване на света. „То е все едно да създаваш ред от хаоса, като използваш докрай въображението и таланта си. Да речем, отиваш в някоя болница и какво откриваш: дублира се една и съща работа, допускат се грешки, губи се време, което може да струва нечий живот, поставят се добронамерени, но неправилни диагнози, които една машина може да поправи само за секунди, лекари се ровят в документация, вместо да лекуват болните — и изведнъж изграждаш една система, и с удоволствие виждаш как всичко си отива на мястото и потръгва, и ти знаеш, че това е твое дело. Същото е и в едно предприятие. По най-простия начин отърваваш от хилядите часове на скука бедните чиновници, затънали до гуша в работа. Противно на твоето убеждение, татко, това прави човечеството по-човечно — а не обратното.“

Странд се възхищаваше от нейното красноречие и от увлечението, с което работеше, но си оставаше на старото мнение, макар да се радваше, че тя не се задоволява да бъде само хубаво момиче. Когато се записа в колежа, Елинор работеше през лятото и даваше уроци през учебната година, за да се издържа, и сега живееше самостоятелно в малък апартамент в Ист Севънтийс. За Странд бе тъжен мигът, когато в деня на дипломирането си тя заяви, че повече не иска да живее в една стая с по-малката си сестра в техния апартамент. Нито Странд, нито Лесли се възпротивиха, казаха си, че макар и особнячка, Елинор е разумно момиче и може да се грижи за себе си, пък и съвсем нормално е младите да искат да се оправят сами. А и Елинор ги успокояваше: „Аз не отивам в Лапландия или в Перу. Ще бъда само оттатък парка и когато изпадна в беда, такъв вик ще наддам, че ще ме чуете чак от другия край на водохранилището.“ До този момент не беше викала. Когато започна работа и каза на баща си каква е заплатата й, той я поздрави малко натъжен, тъй като, току-що излязла от колежа, тя изкарваше повече от него след двайсет и седем години стаж в системата на държавните училища.

— Това лято ще имам три седмици отпуск — отбеляза Елинор и започна да отваря с тирбушон една от двете бутилки „Кианти“ върху бюфета, — две платен и една неплатен, и ми се иска да отида на някое ново място. Имаш ли някакви идеи, татко?

— Мм. — Странд замислено задърпа ухото си. — Зависи. Сама ли ще ходиш?

Тапата изскочи с гръм и Елинор остави бутилката на масата. Тя се обърна и погледна изпитателно баща си.

— Не — отвърна рязко.

— Несъмнено с някой младеж.

— Несъмнено — усмихна се тя.

— Той какво иска да направите?

— Не е съвсем сигурен. Предлага да идем на някой гръцки остров, да си лежим на плажа и да плуваме.

— Не звучи никак лошо — забеляза Странд.

— Обещава, че на острова няма да има никакви компютри, нито дори пишеща машина. Казва, че ще се върна на работа с още по-голям ентусиазъм. — Елинор оправи букетчето с цветя, което беше донесла, и го сложи в една ваза в средата на масата. — Той е ходил там преди… — тя се усмихна — с друга.

— Така ли ти каза? — попита Странд, опитвайки се да потисне неодобрението в гласа си.

— Той всичко ми казва — отвърна тя. — Такъв си е.

— Различни времена. — Странд се помъчи да го подхвърли по-небрежно. — Различни във всяко отношение. По мое време… — той млъкна и се засмя — по мое време… не, нищо. А ти всичко ли му казваш?

— От всичко по малко — засмя се Елинор.

— Защо не го доведеш някоя вечер?

— Не си падал много по семействата. И без това не съм сигурна какво ще излезе с него. Поне засега. Ще видим дали ще издържи триседмичния тест. Тогава може и да го покажа на другите елементи.

— Добре — рече Странд, — изпрати ми една картичка. Аз също не бих имал нищо против някой гръцки остров. И то не само за три седмици. Може би като се пенсионирам…

Елинор се приближи до него, прегърна го и се взря със сериозен вид в лицето му. Беше по-ниска и по-слаба от сестра си, и бе наследила хубавия прав нос и дълбоките сини очи на майка си.

— Изглежда ужасно несправедливо, нали? — промълви тя. — Че аз мога да замина за три седмици само след две години работа, а ти…

Странд я потупа леко по гърба.

— Не страдаме от това. Предпочитаме да си имаме семейство. А ти нямаш семейство… все още.

— Алилуя — добави Елинор.

Лесли влезе откъм кухнята, като сваляше престилката си.

— Току-що приготвих вечерята — обяви тя. — Мисис Къртис се кани да сервира. — Мисис Къртис бе жената на Алегзандър, която идваше да им помага три пъти седмично. — Всички ли сме тук?

— Каролайн още я няма — отвърна Елинор и пусна баща си.

— Странно — каза Лесли. — Вече е съвсем тъмно. Едва ли още играе тенис. Пък и нали знае в колко вечеряме.

— Сигурно се е отбила да изпие една газирана вода например — обади се Странд. — Тъкмо имаме време за аперитива. Лесли, Елинор?

Той пристъпи към бюфета и отвори шкафа, където имаше бутилка уиски и бутилка шери.

— За мен нищо, благодаря — каза Елинор.

Странд не я беше виждал да пие друго, освен по малко вино и се запита дали е същата въздържателка, когато вечеря с младежа, който всичко споделя с нея, или пази поведение заради родителите си. „От всичко по малко“ — както сама току-що беше казала.

— Аз ще пия чаша шери — рече Лесли.

Докато наливаше шери за жена си и уиски с вода за себе си, влезе Джими, къпан и ухаещ на сапун.

— Здравей, Елинор — поздрави той. — Как е красавицата на семейството?

— Съсипва се от работа — отвърна Елинор. — Боже мой, много лъскав изглеждаш тази вечер!

— В твоя чест — каза Джими. — Когато удостояваш с присъствието си семейната трапеза, най-малкото, което мога да направя, е да се обръсна.

— Знаеш ли, че наистина изглеждаш хубав, като се постегнеш — забеляза Елинор. — Приличаш малко на корсикански бандит, приготвил се за литургия.

Джими се ухили.

— Имам си своите почитатели. Е, в умерени количества.

— Джими — обади се Странд, — ние с майка ти си сипахме да пийнем. Ти искаш ли нещичко?

Джими поклати глава.

— Трябва да бъда във форма за Олимпиадата.

— За Олимпиадата ли? — попита невярваща Елинор. — Каква Олимпиада?

— През 1996 година — отвърна Джими и отново се ухили. — Очаквам да получа златен медал за най-готин.

— Залагам на теб, братко — каза Елинор.

Двамата с Джими си съперничеха и Елинор не криеше неодобрението си от начина му на живот и от приятелите, които си избираше. Джими пък, макар да ценеше интелигентността на сестра си, на свой ред се отнасяше с презрение към това, че тя „пропилява“ живота си, като „се въргаля“ в тъпото компютъризирано буржоазно легло. При редките избухвания на Джими се чувстваше някакъв неоформен и не целенасочен ляв уклон, който безпокоеше Странд с неговите последователни и прагматични възгледи за тяхното общество, но той не се опитваше да спори с момчето. Неизбежните болки на младостта, казваше си, когато Джими открито се оплакваше. Знаеше, че Джими и Елинор искрено се обичат, но понякога репликите им ставаха неприятно язвителни.

Той се изкашля шумно и вдигна чашата си:

— Да пием… ъъ… — и се обърна към Елинор — за Гърция!

Лесли ги погледна озадачено.

— Каква Гърция?

— По-късно ще ти обясня, майко — рече Елинор. — Ей тъй си приказваме.

— Горката готвачка, всичко изпуска в кухнята. Всички клюки — добави Лесли и отпи от шерито. — Ако Каролайн не се появи след пет минути, ще трябва да седнем без нея. Тя спомена ли ти, че ще закъснее, като се видяхте, Алън?

— Не.

Скочът беше първото му питие за тази седмица и той задържа глътката в уста, за да му се наслади по-пълно, когато на вратата се позвъни.

— Сигурно е Каролайн — рече Лесли, — но тя си има ключ…

Звънецът не спираше — оглушителен, постоянен вой.

— Боже господи! — възкликна Лесли. — Знае, че не сме глухи.

Джими хвърли бърз поглед към баща си. Странд забеляза уплашеното изражение на сина си и почувства, че то отразява неговото.

— Аз ще отворя — каза Джими и бързо излезе от трапезарията.

Странд остави чашата си и тръгна след него, като се стараеше да изглежда нормално. Джими тъкмо отваряше вратата, когато Странд излезе в коридора. Каролайн се препъна, залитна на прага и едва не падна. Крепеше някакъв мъж, чиято глава беше клюмнала на гърдите. И двамата бяха целите в кръв.

[1] Игра, подобна на бейзбола, която се играе на по-малко игрище, но с по-голяма и по-мека топка. Soft — мек (англ.). — Б.пр. ↑

[2] Бивше селище в щата Вирджиния, където генерал Лий се предава на генерал Грант на 9.IV.1865 г., с което се слага край на Гражданската война в САЩ. — Б.пр. ↑

[3] Периодът на преустройство и Южните щати след Гражданската война. — Б.пр. ↑

[4] Център на кина, ресторанти и нощни заведения в Ню Йорк. — Б.пр. ↑

[5] Музикално училище в Ню Йорк, където е преподавала и Мария Калас. — Б.пр. ↑

[6] Училища-интернати, предимно частни, подготвящи ученици за постъпване в колеж. — Б.пр. ↑

[7] Прочут курорт в Южна Калифорния. — Б.пр. ↑

2

„Той е точно на твоята възраст“ — чу един глас или сега така му се струваше. Някакъв познат глас…

Джими се спусна и се опита да обгърне с ръце и сестра си, и мъжа, когото тя държеше, а Странд се втурна да му помага. Мъжът изохка.

— На мен нищо ми няма — каза задъхана Каролайн. — Него хванете. Кръвта е от него, не от мен.

Тя все още държеше ракетата за тенис в свободната си ръка. Пуловерът и джинсите, които беше облякла върху дрехите си за тенис, бяха изцапани. Пусна мъжа, щом Странд го подхвана с двете си ръце през кръста. Мъжът беше едър и тежък, а на плешивото му теме бе цъфнала ужасна подута рана, виждаха се драскотини и по слепоочието и лявата буза. Коженото му яке беше разпорено на десетина места. Той се помъчи да повдигне глава и да се задържи прав.

— Нищо ми няма — измънка човекът. — Моля ви, не се безпокойте, сър. Само ще поседна малко и… — Той отново се отпусна тежко в ръцете на Странд.

— Какво става тук? — Странд чу гласа на Лесли зад гърба си. — О, божичко!

— Няма нищо сериозно, уважаема госпожо — смотолеви мъжът и се опита да се усмихне. — Наистина нищо…

— Елинор — извика Лесли, — иди да се обадиш на доктор Принз и му кажи, че трябва веднага да дойде.

— Няма нужда, моля ви — обади се мъжът вече с по-ясен глас. С усилие успя да се изправи. — Моят лекар скоро ще се погрижи за мен. Не искам да безпокоя…

— Заведете го във всекидневната и го сложете да легне на кушетката — отсече Лесли. — Елинор, не стой така. Ти как си, Каролайн?

— Няма нищо страшно, майко — отвърна Каролайн. — Само съм се изцапала. Пусни ме, Джими. Нямам нужда от носилка. — В гласа й прозвуча някаква нова остра и сърдита нотка, която Странд никога досега не беше чувал от нея.

— Позволете ми да се оправя сам, сър — каза мъжът, — ще видите, че…

Предпазливо, готов да го прихване всеки момент, Странд отстъпи крачка назад. Забеляза, че ръкавът на сакото му е изцапан от разреза върху кокалчетата на ръката на мъжа, а после се засрами от себе си, че обръща внимание на такива неща. Онзи смело пристъпи напред.

— Виждате ли? — рече той с достойнството на пияница, подложен на проверка за алкохол от някой полицай. Попипа бузата си и невъзмутимо погледна кръвта по ръката си. — Дребна работа, бъдете спокойни.

Всички бавно тръгнаха към всекидневната. Мъжът седна уверено на един стол.

— Много сте любезни, но не бива да се притеснявате толкова.

Странд предположи, че е на неговите години и е почти толкова висок. Дори да страдаше, по нарязаното му побледняло лице нямаше никакъв признак, че е така.

— Джими — изкомандва Лесли, — донеси малко топла вода и една кърпа. — Тя погледна окървавеното лице. Кръвта още капеше върху килима във всекидневната. — Една хавлиена кърпа. Две кърпи. В аптечката ще намериш бинт и лейкопласт. Донеси и кофичката за лед.

— Не се безпокойте — обади се мъжът. — Едва ли е нещо повече от драскотина.

— Каролайн — рече Лесли, — имаш вид, като че ли си била на война. Сигурна ли си, че нищо ти няма? Не си придавай излишна смелост.

— Казах ти — отвърна Каролайн и гласът й внезапно затрепери. — Нищо ми няма.

Тя все още държеше ракетата за тенис, сякаш през следващите няколко секунди щеше да й потрябва за някаква нова и важна игра. Странд видя, че и металната глава на ракетата също е в кръв.

— Какво се е случило? — попита той.

Стоеше настрана и се чувстваше неловко. Досега не беше виждал толкова много кръв и от нея му се гадеше.

— Бяха го нападнали и… — започна Каролайн.

Влезе Елинор.

— Доктор Принз го няма. Казаха ми, че до един час ще се обади.

Лесли изпъшка.

Елинор прегърна Каролайн и започна да я люлее.

— Миличко, вече всичко е наред, няма нищо. Сигурна ли си, че си добре?

Каролайн се разплака и раменете й се затресоха.

— Ннн… нищо ми няма — изхлипа тя. — Трябва само да си измия лицето и да се преоблека. Толкова се радвам, че всички са си вкъщи.

Влезе Джими и внесе съда с топлата вода, кърпите, бинтовете и кофичката с лед. Когато Лесли намокри една кърпа и започна внимателно да почиства раната върху главата на мъжа, той каза:

— Много сте мили. Извинявам се, че изпоцапах всичко и ви причиних толкова главоболия.

Гласът му звучеше вече изненадващо спокойно, сякаш се извиняваше, че по погрешка е натиснал чужд звънец. Говореше с акцент, характерен за добрите източни училища. Той не се помръдна, дори не трепна, докато Лесли измиваше кръвта и почистваше откритата рана върху ръката му. Кърпата стана потискащо ръждива на цвят. Лесли работеше уверено и бързо, сякаш в дома й беше нещо съвсем обичайно да се грижат за пострадали от нападение.

— Боя се, че когато дойде докторът, ще се наложи да ви направят няколко шева — каза тя делово. — Дано не ви причинявам болка.

— Не, никак — отвърна мъжът. — Надявам се, че видът ми не ви ужасява. Нещата винаги, изглеждат по-зле, отколкото са в действителност. — Той успя да се усмихне.

— Каролайн — обади се Странд, — как се случи всичко това?

— Ако ми позволите — каза мъжът, — бих искал аз да обясня. Мила госпожице — обърна се той към Каролайн, — сигурен съм, че искате да съблечете тези окървавени дрехи.

— Елинор — разпореди се Лесли, — заведи я в банята и я облей с един топъл душ. — Лесли твърдо вярваше в ефикасността на топлите душове във всички критични моменти. — И предай на мисис Къртис да отложи малко вечерята.

— О, боже — възкликна мъжът, — та аз ви развалям вечерята. Простете ми. Аз наистина мога да стана и да си отиде вкъщи. — Той опита да се изправи.

— Стойте и не мърдайте — каза отривисто Лесли, докато Елинор отвеждаше към банята Каролайн, която още стискаше ракетата си.

Лесли започна да омотава с бинтове главата на мъжа, ръцете й се движеха бързо и сръчно.

— Алън — добави тя, — сложи много лед в чистата кърпа и направи компрес.

Докато Странд изпълняваше указанията й, тя се обърна към непознатия:

— Бузата ви ще се подуе малко. Сложете там леда и го дръжте така. Това ще помогне.

Мъжът послушно притисна кърпата с леда до бузата си. На Странд, кой знае защо, той му приличаше на малко момче, което се е сбило и сега оставя майка си да поправя нанесените щети.

Джими се взираше любопитно в непознатия.

— Някой добре ви е наредил, господине — забеляза той.

— Не ми е за пръв път — каза мъжът. — Можеше да бъде и по-зле. Много по-зле. Ако младата госпожица не ми се беше притекла на помощ. Ангелът мъстител — изсмя се той тихо. — Точно обратното на това, което се случва обикновено.

— Къде се?… — попита Странд.

— В парка. Тази вечер позакъснях малко повече от друг път. По работа. Старият капан.

Лесли бе успяла вече да поизмие кръвта и сега той изглеждаше спокоен и уверен в себе си, леко зачервен, но с волево, добре оформено лице, което напомняше на Странд портретите на испанските конквистадори, самоуверени и свикнали да се разпореждат.

— Правех всекидневната си обиколка из парка по съвета на моя лекар — нали знаете колко са взискателни към мъжете, които наближават средна възраст и водят заседнал живот в разни канцеларии.

Лесли отстъпи крачка назад, за да огледа произведението си.

— Май това е най-доброто, което мога да направя в момента за горните части. Не изглежда много лошо. А сега ръката.

Тя започна да превързва с бинт кокалчетата на ръката отдолу през дланта, като пореше лейкопласта на парченца.

— Изгубил съм си шапката някъде — рече непознатият. — Струва ми се, че с нея щях да изглеждам малко по-добре.

— С какво ви удариха? — запита Странд. — Може би трябва да ви бият инжекция против тетанус.

— Ъъ… инструментът — отвърна сухо мъжът — ми се стори безупречно чист, макар че тогава не можех да бъда съвсем сигурен. Убеден съм, че моят лекар ще направи каквото е необходимо.

— Какъв инструмент? — полюбопитства Джими.

— Струва ми се — отвърна мъжът, — че беше парче оловна тръба. О, колко съм небрежен. Позволете да ви се представя. Казвам се Ръсел Хейзън. — Той произнесе името си, сякаш очакваше, че ще им бъде познато, но доколкото си спомняше, Странд никога преди не го бе чувал.

— Алън Странд. Това е жена ми Лесли. И моят син Джими.

— Поласкан съм. — Хейзън се поклони леко, както беше седнал. — Надявам се, че ще се срещнем при по-благоприятни обстоятелства.

Окървавен или не, помисли си Странд, той говори като адвокат. „Моят почитаем колега, който току-що ме удари по главата с оловна тръба…“

— Не е нужно да приказвате — рече Лесли, — ако не ви се приказва.

— Искам да знаете — продължи Хейзън, без да обръща внимание на поканата на Лесли да мълчи, — че имате изключително смела дъщеря…

— Какво е направила? — попита Джими. Той, изглежда, не вярваше, сякаш от всички добродетели, които можеше да предположи, че сестра му притежава, смелостта бе последното нещо, за което би се сетил.

— Както ви казах, правех всекидневната си обиколка из парка…

— Обиколка ли? — запита Джими. — Каква обиколка?

За младите, помисли си Странд, който искаше Джими да замълчи, първо идват фактите, а после съчувствието, ако изобщо дойде. Джими изглеждаше подозрителен, сякаш, ако накрая истината излезеше наяве, щеше да се окаже, че състоянието на сестра му, кръвта по дрехите й и истеричният й плач в прегръдките на Елинор са всъщност по вина на Хейзън.

— С колелото си — отвърна Хейзън. — Чудесно упражнение. Няма нужда нито от отбор, нито от партньор, а особено в такъв хубав пролетен ден като днешния, човек може да се порадва на даровете на природата.

Сякаш се е учил да говори през осемнайсети век, помисли си Странд, докато го слушаше, без да променя изражението си.

— Спрях да си отдъхна — продължи Хейзън. — Поотбих се от алеята, облегнах се на едно дърво и запалих цигара. Моят лекар без съмнение би казал, че съм развалил цялата полза от упражнението. Но това ми е стар навик и ме успокоява в някои моменти. Мислех по един въпрос, който ме бе задържал в службата малко по-късно от обикновено, и си рекох, че петдесет минути на размисъл може да…

— Тогава ли налетяха? — Джими не беше много по размишленията, нито по своите, нито по чуждите.

— Свечеряваше се — продължи спокойно Хейзън! — Аз се любувах на светлините в сградите на Сентръл Парк Уест, издигащи се в неподвижния въздух. — Той млъкна и докосна леко раната на бузата си. — Тогава, както се изрази Джими, налетяха.

— Копелета — процеди Джими.

— Озверели младежи, заслепени от расистки предразсъдъци — додаде Хейзън и вдигна рамене. — Беззаконието е редът на деня, собствеността — парадиране с една незаслужена привилегия…

Реч на защитата, помисли си Странд: „Уважаеми господин съдия, позволете ми да ви представя някои смекчаващи вината обстоятелства…“

— Искате да кажете, че бяха черни? — попита рязко Джими.

Хейзън кимна мрачно.

— Някои приятели ме предупреждаваха от време на време. Да съм внимавал, особено след като се стъмни.

— По дяволите — обърна се Джими към родителите си, — колко пъти съм ви казвал, че Каролайн не трябва да стъпва в тоя проклет парк?

— А колко пъти, Джими — рече Странд, — съм ти казвал, че трябва да престанеш да пушиш и трябва да си лягаш преди пет часа сутринта?

— Престанете да се препирате — сряза ги Лесли: После се обърна към Хейзън — Как се забърка дъщеря ми в това?

— Тя изникна кой знае откъде — отвърна Хейзън, — от храстите, струва ми се. Тримата мъже или по-скоро момчета, май не по-големи от петнайсет-шестнайсет години, се бяха промъкнали зад гърба ми. Преди дори да се усетя, ме удариха по главата, аз се олюлях, но здраво стиснах колелото си, което беше обектът на нападението. Шапката ми хвръкна, удариха ме още веднъж по бузата, един извади нож и започна да разрязва якето ми.

Той погледна надолу и опипа раздраната кожа.

— Съмнявам се, че са искали да ме намушкат, просто са се опитали да ме сплашат, за да пусна колелото, тогава ми срязаха ръката… Аз виках, макар че ми беше трудно, тъй като един от тях ме държеше за гърлото. Удивително силно за момче на тази възраст.

— И през цялото време стискахте колелото си? — попита недоверчиво Джими.

— То е моя собственост, Джими — отвърна спокойно Хейзън.

— Господи — възкликна момчето, — за едно колело? Колко струва то? Сто? Сто и петдесет?

— Малко повече — отвърна Хейзън. — Френско е. С десет скорости. Но въпросът не е в парите. Както вече казах, то е моя собственост, не тяхна.

— И вие бяхте готов да ви убият заради едно скапано колело?

— Въпросът е принципен и не подлежи на обсъждане — отвърна с достойнство Хейзън.

— И бяхте готов да ви убият? — повтори Джими.

— Тогава не съм разсъждавал за това — каза Хейзън. — Но предполагам, че тази мисъл сигурно ми е минала през ума. За щастие се появи сестра ви и напълно изненада младите нехранимайковци. Тя извика, преди да замахне, и шумът ги стъписа за момент. В този миг — всичко, стана толкова бързо, че нямах време да се опомня — тя започна да ги налага с тенис ракетата си. С ръба й. Трябва да е солидно оръжие. Има остри ръбове и прочие. С първия удар счупи ръката на момчето с ножа, то изрева и го изпусна. С втория удар разцепи лицето и доста сериозно нарани очите на момчето с оловната тръба, то я изтърва, преви се на две и се олюля, притиснало с ръце очите си. После удари два пъти през лицето момчето, което държеше ножа, и то падна на земята. Не сте предполагали, че една тенис ракета може да бъде някакво оръжие, нали? Третото момче направо избяга. През цялото това време сестра ви викаше — без думи, — макар, че никой изглежда не я чуваше, или ако я чуваше, не й обръщаше внимание. Тя ми каза: „Дръжте се за мен“ — хвана кормилото на велосипеда, и ние побягнахме: — мисля, че побягнахме от парка. И ето ме сега тук. — Хейзън се усмихна на Странд и Лесли.

Господи, помисли си Странд, ах, това малко момиче!

— Сега се радвам — рече той на глас — че се съгласих, когато Каролайн поиска да й купя метална ракета.

Трябваше да се пошегува по този несполучлив начин, за да не издаде чувствата си и страха за дъщеря си, който го обзе, докато Хейзън разправяше случката.

— Аз също — добави сериозно Хейзън. — Нещо повече дори. Може би няма да е никак преувеличено, ако кажа, че дължа живота си на дъщеря ви. Предайте й, че ако има някакъв начин, по кой то да изразя благодарността си…

— Доволна е, сигурна съм, че вие сте здрав и читав — вметна Лесли. — Сравнително де. — Тя си позволи да се усмихне леко — Това е достатъчна награда. — После погледна Странд с насълзени очи. — Какво знаеш ти за нашата дъщеричка? — прошепна Лесли.

— Повече, отколкото знаех преди двайсет минути — отговори Странд и прегърна жена си през раменете. Някой от тях трепереше, но не бе сигурен кой от двамата: Лесли или той.

— Обадихте ли се в полицията? — поинтересува се Джими.

Хейзън рязко се изсмя.

— Полиция? В този град? Аз съм адвокат, Джеймс. Какво можеха да направят те?

Познал съм, помисли си Странд. Адвокат.

Хейзън понечи да се надигне от стола.

— Достатъчно дълго ви откъснах от вечерята. А сега най-добре да си вървя вкъ… — Олюля се и седна тежко е озадачен вид. — Май имам нужда от още няколко минути почивка — каза той със задавен глас.

— Няма да мърдате оттук — заповяда Лесли, — докато не дойде лекарят.

— Може би това е разумно — съгласи се немощно Хейзън. — Ако нямате нищо против.

— Искате ли да се обадя у вас — попита Странд, — да кажа къде сте и че ще се приберете по-късно?

— Няма смисъл — отвърна Хейзън. — Никой не ме чака. През уикенда ще бъда сам. — Гласът му прозвуча хладно и сдържано.

Имал си е неприятности вкъщи, помисли си Странд, както и в парка.

— Тъкмо си пийвах преди вечеря, когато дойдохте — рече Странд. — Мисля, че ще ви дойде добре, ако си глътнете нещичко.

— Благодаря ви. Наистина ще ми дойде добре.

— Чисто? Или с вода? Имаме само скоч. — Той не спомена шерито. След онова, което Хейзън беше преживял, Странд се съмняваше, че шерито ще му помогне кой знае колко.

— Чисто, ако обичате — отговори Хейзън, облегна назад главата си на стола и затвори очи.

— Налей и на мен едно уиски — обади се Лесли, щом Странд тръгна към трапезарията.

Той наливаше напитките, когато телефонът в коридора иззвъня. Остави чашите на бюфета и отиде да го вдигне. Беше доктор Принз, ядосан. Ядът му мина, щом Странд му разправи накратко за случилото се, и обеща да дойде колкото може по-скоро, бил зает с един пациент, който току-що получил инфаркт, и сигурно щял да се позабави малко.

Когато Странд се върна с напитките, Лесли рече:

— Джими слезе да каже на Алегзандър да заключи колелото в мазето за през нощта.

Странд кимна. Щеше да бъде глупаво, ако сега го откраднат.

Хейзън още седеше с облегната назад глава и затворени очи.

— Заповядайте — покани го Странд с надеждата, че гласът му звучи весело. — Малко „Планинско слънце“.

— Благодаря, сър. — Хейзън отвори очи и взе чашата със здравата си ръка. Никой не вдигна тост и Хейзън погълна питието си на две глътки. Лесли също изпи бързо своето, после седна, сякаш изведнъж бе осъзнала колко е уморена.

— Чувствам възвръщането на живота — промълви изнурено Хейзън.

— Още едно? — попита Странд.

— Не, благодаря. Точно толкова ми беше необходимо.

Влезе мисис Къртис, настръхнала, както описваше настроението й Лесли, когато нещо не ставаше по нейния вкус.

— Извинявайте, мадам — каза тя и погледна строго превързания мъж в дървеното кресло, — супата е сервирана и всичко ще изстине, ако…

— Чакаме лекаря, мисис Къртис — прекъсна я Лесли. — Ще ви съобщя, когато…

— Ако нямате нищо против да гледате едно плашило на масата си, докато се храните, ще ви бъда много благодарен, ако ми позволите да седна с вас…

— Мисля, че ще бъде по-разумно, ако… — започна Лесли.

— Може би мистър Хейзън е гладен — намеси се Странд. Той самият беше гладен и с нетърпение очакваше вечерята още от мига, в който се прибра вкъщи и подуши аромата от кухнята.

— Като си помисля, май наистина съм гладен — отвърна Хейзън. — На обяд хапнах само един сандвич на бюрото си. С удоволствие бих изял една супа, ако, разбира се, с това не ви притеснявам.

— Добре, мисис Къртис — съгласи се Лесли, — сложете още едни прибори. Идваме веднага.

Мисис Къртис пак хвърли укорителен поглед на Хейзън, който разваляше вечерята на хората, и се върна в кухнята.

— Иди разправяй после, че всяко зло не е за добро — подхвърли Хейзън, като се опита да бъде по-сърдечен. — А аз си мислех, че ще трябва да вечерям сам тази вечер.

Макар Хейзън да го каза без всякаква нотка на самосъжаление, Странд имаше чувството, че независимо какво му струва това, възможността да не бъде сам вечерта е добре дошла за него.

Хейзън огледа просторната всекидневна с рояла, купищата нотни листове, подредените рафтове с плочи, пейзажите на Лесли.

— Каква приятна стая — забеляза той. — Доколкото разбирам, семейството ви е музикално…

— Всички слушаме музика — поясни Странд. — Но само жена ми и синът ми могат да се нарекат музиканти.

— Моята майка едно време ми свиреше на пиано рече Хейзън и някак особено махна с ръка. — Преди много години. Синът ви ли свири на пианото?

— Жена ми — отговори Странд. — Джими свири на електрическа китара. Кънтри рок, така, мисля, му викат.

— А пейзажите? — попита Хейзън. — Не мога да позная художника.

— Жена ми — отвърна Странд.

Хейзън кимна, но нищо не каза.

В стаята влязоха Елинор и Каролайн. Каролайн си беше облякла пуловер и чисти панталони, лицето й бе измито и по него нямаше никакви признаци, че само преди час е надвила в единоборство трима хулигани, а след това е избухнала в истеричен плач в прегръдките на сестра си. Най-после бе оставила ракетата. Тя се усмихваше, изглеждаше весела и по-малка за своите седемнайсет години.

— Как е пациентът? — попита тя.

— Горе-долу добре — отговори Хейзън. — Благодарение на майка ви. А вие, мис Каролайн, как се чувствате?

— О! — Каролайн вдигна безгрижно ръка. — Като победителка. Сега вярвам повече в собствените от сили. — Тя се изкикоти. — Не знам обаче дали пак бих го направила, ако имах време да помисля.

— Защо си била сама? — поинтересува се Странд — Къде беше момчето, с което те видях?

— Той живее в Ист Сайд — отвърна Каролайн.

— Ще можете ли изобщо вече да играете с тази ракета? — попита Хейзън.

— Боя се, че не. Малко е изкривена. Ако ми дадат да удрям противниците си вместо топката, бас държа, че ще спечеля блестящо всички състезания. — Тя пак се изкикоти.

— Не ви ли беше страх?

— Достраша ме едва след това. Но то не се смята, нали?

Влезе Джими и каза:

— Колелото е заключено в мазето. Можете да пратите някой да го вземе, когато поискате, мистър Хейзън. Наистина си го бива.

— Ще поръчам на някого от секретарите ми да го вземе утре сутринта — отговори Хейзън. — Не ми се вярва, че ще го използвам кой знае колко през следващите няколко дни. Освен ако мис Каролайн не се съгласи да ми стане телохранител.

— Мисля да напусна, преди да ми е паднала цената. — Каролайн отново се изкикоти.

Мисис Къртис се появи на вратата на трапезарията и ги изгледа свирепо.

— О, боже — възкликна Лесли, — мисля, че е най-добре вече да сядаме.

Странд понечи да помогне на Хейзън да стане, но той пренебрегна протегнатата ръка и без да се клатушка, направи крачка към трапезарията след Лесли.

— Каква хубава маса — рече Хейзън, след като Лесли го настани от дясната си страна. Той говореше малко неясно от кърпата с леда, която държеше на бузата с превързаната си ръка. — Надявам се, че не съм се натрапил на някой важен семеен съвет.

— Имаме едно правило — обади се Странд, който усещаше мъчителен глад, — единственото важно нещо, за което си говорим в петък вечер, е яденето.

Това не беше вярно и той го каза само от учтивост. Предишният петък спориха за политика, накрая доста разгорещено, а Елинор описа становището на баща си като характерно за „ранния период на Луи XIV“. Всички прекараха приятно вечерта. Странд взе бутилката „Кианти“.

— Малко вино? — предложи, той.

— Благодаря. Изведнъж ужасно ожаднях.

— От загубата на кръв — весело подхвърли Каролайн.

— От ужас, мило мое. — Хейзън й се усмихна. — От чист ужас.

— За какво смятате, че си мислят онези три момчета сега? — запита Каролайн, загребвайки от супата си.

— Правят сметка откъде могат да откраднат три тежки ракети — не, четири — отвърна Хейзън, като се засмя накриво заради челюстта си, — и се чудят откъде да намерят някое момиче, което да им помогне в следващото им престъпно начинание.

Каролайн пак се разкикоти.

— О, аз съм опасна тенисистка.

Странд поклати учудено глава. Сигурно в съблекалнята на някой футболен отбор цари подобна атмосфера, помисли си той, след особено трудна победа.

Хейзън гребеше непохватно от супата с лявата си ръка. Устата му беше започнала забележимо да се подува, но очите му блестяха и изглежда, му беше приятно.

— Отлично — рече той, — просто отлично. Мога ли да изкажа похвалата си на готвачката?

— Това е майка — обади се Каролайн. Явно тази вечер се гордееше със семейството си, както и със себе си.

— Способен род — каза любезно Хейзън. Той се обърна към Джими. — А вие, младежо, с какво се занимавате?

Джими огледа масата.

— Според сестра ми аз позоря името на семейството — отговори той. — Ходя по вертепи и публични домове.

— Джими — възмути се Лесли, — как можеш да говориш така?

Джими се ухили насреща й.

— Ние така изразяваме интимно обичта помежду си. Тя не го казва сериозно. Нали, Елинор?

— Само понякога, миличък. — Елинор също му се усмихна.

Хейзън погледна любопитно Джими, после се обърна към Елинор:

— А вие, мила?

— Аз се трепя като грешен дявол и драпам за повишение — отвърна кратко Елинор. Тя беше необичайно мълчалива. Странд усети, че по някаква причина и тя като Джими не одобрява Хейзън, и той си набеляза мислено да ги попита защо, след като Хейзън си отиде.

Елинор стана да помогне в раздигането на чиниите от супата, когато мисис Къртис влезе с второто и го сложи пред Лесли, за да сервира.

— Боя се, че след супата няма да мога нищичко да поема — каза Хейзън, когато Лесли посегна към чинията му, — макар че това има великолепен вид и мирише много апетитно. — Той отпи глътка от виното си.

— Какъв ден сме днес, мистър Хейзън? — попита Джими.

— Що за въпрос? — Лесли изгледа подозрително сина си.

— Искам да видя дали няма сътресение на мозъка — отвърна Джими. — Ако има, трябва да лежи в тъмна стая със затворени очи…

— Петък — отговори Хейзън и се усмихна. — Струва ми се, че все още е петък. Може в момента да не мога да дъвча, но все пак мисля, че нямам сътресение на мозъка, благодаря за вниманието.

На Странд му хрумна, че Джими иска да изгони Хейзън от стаята, а не се интересува от здравословното му състояние, но когато погледна към сина си, Джими му отвърна с невинен поглед над масата.

— А вие, мистър Странд, ако мога да ви попитам, вашата професия каква е?

Предварително разследване, помисли си Странд.

„Адвокатът ви трябва да знае фактите, както вие ги виждате, за да може да изведе делото до добър край.“ Не, не адвокатът, поправи се Странд, малко раздразнен от мъжа. По-скоро прилича на генерал, който прави прегледа на войската си и задава простички въпроси, за да докаже, че независимо от нашивките на рамото си дълбоко в себе си е истински демократ.

— Моята професия… — Той се изкашля. — Аз се боря с кръвожадните инстинкти на младото поколение — отвърна Странд нарочно двусмислено. Беше решил, че Хейзън не е случаен човек, по-скоро от държането му, отколкото от думите му, и че той ще си състави същото мнение за него както бащата на Лесли, ако му каже, че е прост гимназиален учител.

— Той преподава в „Ривър Хай“. — Лесли бе усетила колебанието на мъжа си и се обади почти заядливо: — Завежда катедрата по история.

— Аа! — Хейзън изглеждаше впечатлен. — Като бях млад, исках да стана учител. Пълноценен живот, по-пълноценен от правото, така казах на баща си. Но той не беше на моето мнение. Завърших право. — Хейзън се засмя осъдително. — В бащиния ми дом споровете бяха кратки.

— У нас е тъкмо обратното — рече Странд — В интерес на истината…

— Освежаващо е. — Хейзън се обърна към Каролайн: — А вие, млада госпожице? В колеж ли учите?

Каролайн, която ядеше, като че умираше от глад, се засмя.

— Ако имам късмет, ще уча през есента, другия месец завършвам училище. Но с моите бележки… — Тя поклати тъжно глава.

— Не учите ли в „Ривър“? — попита Хейзън.

— То е в другия край на града — побърза да отговори Лесли.

— Татко казва, че е прекалено опасно. Аз пък смятам, че щом за него не е чак толкова опасно, значи и за мен няма да бъде — разкикоти се тя. Обикновено не се кикотеше, но тази вечер Странд й прощаваше.

— Този наш спор беше кратък. Аз загубих. Ходя на училище на десет преки оттук.

— Чета за тези неща, разбира се — продължи Хейзън, — за насилия в училищата, за нападения, за кражби между децата, за оръжие. Винаги съм се отнасял с известно недоверие. Мистър Странд, случвало ли ви се е?… — той млъкна.

— Е, не е като в някое неделно училище във Върмонт например. Стават и инциденти. Да, безспорно има инциденти.

— А на вас случвало ли ви се е? — Хейзън се наведе напред заинтригуван.

— Един-два пъти — отговори Странд. — Миналия срок едно момче ме заплаши с нож да го пусна на изпитите. Имаше отсъствия по половината от часовете и на последния изпит получи оценка трийсет и две точки от сто възможни.

— И пуснахте ли го?

Странд се засмя.

— Разбира се. — Щом толкова много искаше да изкара, та чак ме заплашваше да ме убие, реших, че сигурно заслужава. Поне не се е опитвал да ми вземе колелото.

Хейзън опипа печално превръзката на главата си.

— Може би сте по-умен от мен. Виждате ли сред хулиганите някаква надежда?

Странд вдигна рамене.

— Разбира се. Макар че повечето от тях, боя се, сигурно ще бъдат изхвърлени, и то много бързо. В мой горен клас например има едно дребничко пуерториканче, което, изглежда, чете история още от дете. Днес следобед прегледах негова писмена работа. За Гражданската война. Той си има свое собствено мнение по въпроса.

— Например? — попита Хейзън. Изглеждаше искрено заинтересуван.

— Пише например, че Гражданската война била една голяма грешка. — Като заговори за момчето, Странд си, спомни кръглото мургаво лице с бели зъби, оголени в нещо като подигравателна или нагла усмивка. — Той пише, че Югът е трябвало да бъде оставен да върви по свой път, че много скоро там и без това щели да се принудят да освободят робите, така животът на милиони хора щял да бъде спасен. Досега, казва, Северът и Югът щяха да се обединят по някакъв начин, дори в една по-свободна конфедерация, и всички ние, бели и черни, щяхме да си спестим цял век на мъки. Това, разбира се, не го е учил в училище и ще трябва да го предупредя, че ако така отговори на въпросите на годишните изпити, ще пропадне.

— Как мислите, че ще реагира на това?

— Ще се изсмее. Дали ще издържи тези изпити, или не, за него няма голямо значение. Не може да продължи в колеж и от това лято ще трябва или да си търси работа като мияч на съдове, или да краде по улиците, какво го интересуват изпитите?

— Жалко е, нали? — рече замислено Хейзън.

— Така е днес — отвърна Странд.

— Колко ще пишете на есето?

— Отличен.

— Вие явно не сте като другите учители.

— Той не е като другите момчета. В една писмена работа твърдеше, че начинът, по който му преподавали история, бил тъп. Думата е негова. Тъп. Пишеше, че причината и следствието в историческите събития били измислени само за да улеснят историците да опаковат миналото в спретнати фалшиви пакетчета. Попрочел е нещичко и от точните науки, от физиката например, и се е хванал за теорията на случайността — предполагам, че сте чели за нея?

— Малко — кимна Хейзън.

— Та според него тя означава, че нищо не е било и не е неизбежно — всичко е случайно — случайните сблъсъци на частиците и в икономиката, и в политиката, както и в природата, и в лабораторията. Според тази теория, казва той, индустриалната революция можеше и никога да не настъпи, ако случайно не се бяха родили десет човека; Втората световна война нямаше да избухне, ако Хитлер е бил убит на Западния фронт през 1917 година; Гражданската война щеше да, бъде избегната, ако Линкълн бе решил да си остане адвокат в Спрингфийлд…

— И колко му писахте за това доста неортодоксално философстване? — запита Хейзън.

— Отличен — засмя се Странд. — Може би, защото толкова се различаваше от другите работи. Пък и може да пише грамотно.

— Смятате ли, че би искал да постъпи в колеж, ако има възможност?

— Не. Той сподели с мен, че образованието също било тъпо. Въпреки това от време на време такива момчета те карат да чувстваш, че все пак трудът ти не отива на вятъра.

— Да, разбирам. — Той свали за малко студения компрес от бузата си, погледна го замислено и пак го сложи. — Струва ми се, че от мое време насам образованието се е променило — цялото образование.

— Вие къде сте учили? — попита Странд. Като глава на семейството не можеше да позволи на Хейзън само той да задава въпроси.

— Където обикновено — хладно отвърна Хейзън. — Йейл, Харвардския юридически факултет. По стъпките на моя благочестив баща. Той не беше чувал за случайността.

— Управляващата класа — обади се Джими. — Люлката на нашето правителство. Гробът на Америка.

— Джими — сряза го Лесли. — Не ставай груб само за да шокираш хората.

— Може би Джими е по-прав, отколкото изглежда, мисис Странд — каза Хейзън.

Не е чак толкова сигурен в себе си, колкото си въобразява, мина през ума на Странд. Като се замислиш, няма вид на човек, който спи спокойно нощем. И това не е само заради превръзката на главата му.

На вратата се позвъни и Джими отиде да отвори.

— Сигурно е доктор Принз — предположи Лесли.

— Изглежда, имате изключителен лекар — изуми се Хейзън. — Да прави домашни посещения в днешно време, и то когато хората вечерят.

— Той е мой стар съученик от Сити Коледж — обясни Странд.

— Аз имам няколко стари съученици, които станаха лекари — продължи Хейзън: — Но когато съм болен, или аз ходя в кабинетите им, или те ме изпращат в болница.

Доктор Принз влезе припряно. Беше дребен, слаб човек, който носеше очила с дебели стъкла и имаше измъчен вид. Той свиреше не много лошо на цигулка и три-четири пъти през годината в дома му се провеждаха музикални вечери, когато двамата с Лесли свиреха трио с още един лекар, влюбен в музиката.

— Здрасти, Алън, здравей, Лесли — поздрави той. — Сега пък каква сте я забъркали?

— Мистър Хейзън е бил нападнат — отговори Странд. — Лесли му оказа първа помощ.

— Това е то — Ню Йорк! — Принз тихичко изсумтя. — Мистър Хейзън, бихте ли дошли е мен в банята? Мисля, че ще ни е нужна по-силна светлина.

— Разбира се.

Принз внимателно наблюдаваше Хейзън, докато ставаше, после кимна доволно, когато той тръгна, без въобще да залита.

— Ако имаш нужда от помощ… — обади се Лесли.

— Ще те извикам, ако ми потрябваш, Лесли. — Принз хвана внимателно Хейзън за ръката и го изведе от стаята.

— Дано Джери не е забравил да донесе малко упойка — рече Лесли.

— Сигурен съм, че не е — успокои я Странд. — Аз му казах по телефона, че според мен ще трябва да се направят няколко шева.

— Мистър Хейзън е доста смел — обади се Каролайн. — Ако аз бях на негово място, сигурно щях да побъркам всички с писъците си.

— Изглежда, много обича да слуша собствения си глас — подхвърли Джими.

— Шшт! — сряза го Лесли. — Та той е в банята.

— Има поне сто хиляди годишен доход — намеси се Елинор. — Нали ги виждам такива в службата. Веднъж стигнеш ли дотам, и собственият ти глас започва да звучи като небесна музика в ушите ти.

— Колкото и да печели — вметна Странд, — възхищавам му се.

— Едно нещо, за което истински се радвам — прошепна Каролайн и се изкикоти, — е, че не съм плешива. Чак сега разбрах за какво служи косата.

— Имал е наистина голям късмет, че си се появила точно навреме — рече Джими на Каролайн. — Би могъл поне да ти предложи една нова ракета.

— Вие ме отчайвате — каза Лесли. — Нямаме нужда да ни се правят никакви благодеяния. Готови ли сте за десерта?

Вече привършваха с кафето във всекидневната, когато Хейзън и лекарят влязоха. Хейзън имаше нова превръзка на главата като чалма и дебела марля от едната страна на лицето, залепена с лейкопласт.

Изглеждаше блед и Странд беше сигурен, че процедурата в банята не е била приятна, но въпреки това Хейзън се усмихваше, сякаш да увери домакините, че всичко е наред.

— Тип-топ сте — каза Принз. — Поне засега. Макар че ще получите главоболие. Няма да е зле утре вашият лекар да ви направи няколко снимки на черепа. Погрижете се да ви се намира повече аспирин вкъщи. Вземете си таблетка приспивателно. Ще имате нужда от нея. И… — Принз мрачно се усмихна — не се поглеждайте сутринта в огледалото.

— Ще пиеш ли едно кафе, Джери? — попита Лесли.

Принз поклати глава.

— Нямам време. Мой пациент, който получи инфаркт, е в болницата и трябва да го видя.

— Познаваме ли го? — попита. Странд.

— Не. — Той погледна студено Странд през дебелите си стъкла. — Но е точно на твоята възраст. Ти кога ще дойдеш да се прегледаш?

— Следващия път, когато се почувствам така превъзходно — засмя се Странд. — Предпочитам да не ми казват, че ми има нещо, ако аз самият още не съм го усетил.

— Твоя си работа — промърмори Принз. — И бездруго съм достатъчно зает. Лека нощ на всички.

Странд го изпрати до вратата.

— Нали е добре? Говоря за Хейзън.

— Имал е дяволски късмет — отвърна Принз и си сложи черната мека шапка с широка периферия, с която заприличваше на равин. — Разправи ми за Каролайн. Глупачка. Може би трябва да отиде да работи в полицията. Виж дали ще можеш да я накараш и тя да вземе приспивателно. И не й разрешавай да излиза тази вечер. В погледа й има нещо странно.

— Твърди, че не е пострадала.

— Във всеки случай не видимо — рече загадъчно Принз. — Дай й приспивателно.

Странд му отвори вратата и докторът излезе, за да отиде при своя пациент с инфаркта, който бил на възрастта на Странд.

Странд се върна във всекидневната, където Джими, сипваше на Хейзън още уиски. Хейзън държеше здраво чашата.

— Да мога да изкарам някак нощта — обясни той на Странд. — Благодаря ви за доктор Принз. Има златни ръце.

— Колко са шевовете? — попита Джими.

— Пет-шест — отвърна небрежно Хейзън. — Добрият доктор каза, че ще изпрати сметката на вас. Ако имате писалка подръка, ще ви запиша адреса си, за да можете да ми я препратите.

Джими извади писалка и листче от джоба на якето си, Хейзън набързо написа нещо на него и го подаде на Странд. Той прибра листчето в джоба си и забеляза, че почеркът е равен и гладък.

— Съвсем близо до ъгъла на Осемдесет втора улица и Пето Авеню — обясни Хейзън. — Точно срещу музея. Много е удобно. — Той допи питието си и се изправи, като остави внимателно празната чаша върху един пепелник, за да не изцапа масичката до стола си. — Следващия път, когато отидете в музея, можете да дойдете у дома. Бяхте толкова мили, искам и аз да проявя гостоприемство. А сега трябва да вървя. Достатъчно главоболия ви създадох за една вечер, мили хора.

— Мисля, че не бива да си тръгвате сам — каза Странд. — Аз ще дойда с вас. Можем да хванем такси на ъгъла.

— О, няма нужда, уверявам ви — запротестира Хейзън.

— Има ли кой да се грижи за вас? — попита Лесли с разтревожен вид. — Ако няма, можете да останете тук. Джими няма да има нищо против да спи на кушетката една нощ.

— Ще се оправя — отвърна Хейзън. Странд забеляза, че той не спомена дали ще има някой у тях. — Доктор Принз ми даде телефона си, ако стане нужда. Но съм сигурен, че няма да ми потрябва.

— Аз ще тръгна с мистър Хейзън — обади се Елинор. — Бездруго имам среща в Ист Сайд.

— Много мило от ваша страна.

— Все пак — рече Странд — ще сляза с вас до долу и ще ви кача за по-сигурно в таксито. Не бих искал още веднъж да ви ударят по главата, докато стигнете до Сентръл Парк Уест.

— Така да бъде — съгласи се Хейзън. — Макар че, често казано, ни най-малко не се чувствам като инвалид. — Когато Елинор отиде да си вземе палтото и чантата, той рече на Каролайн: — Лека нощ, спасителко моя. — Усмихна се, после се поклони леко, като се ръкуваше с Лесли, и добави: — Няма да се опитвам да ви обяснявам колко съм ви благодарен — на всички… Надявам се, че пак ще можем да се видим… при… по-… ъъ нормални обстоятелства. — Потупа чалмата на главата си и печално погледна нарязаната кожа на якето си. — Прислужникът ми ще припадне, като ме види.

Когато излязоха, Странд, Хейзън и Елинор тръгнаха към Сентръл Парк Уест. Странд забеляза, че мъжът го гледа много съсредоточено.

— Струва ми се, мистър Странд, че съм ви виждал някъде преди.

— Не — отвърна Странд, — мисля, че не сме се срещали.

— Не казвам, че сме се срещали — додаде Хейзън с известно раздразнение. — Аз помня хората, с които съм се срещал. Просто лицето ви ми е някак познато.

Странд поклати глава.

— Съжалявам, не мога да ви помогна.

— Не ви упреквам, че не ме познахте — засмя се Хейзън. — И родната ми майка не би ме познала в този вид. Нищо… — той вдигна рамене — сигурно накрая ще се сетя.

Известно време вървяха в мълчание. После Хейзън докосна ръката на Странд и рече съвсем сериозно:

— Трябва да ви призная нещо, което може би не бива да казвам — завиждам ви за семейството, сър. Безкрайно.

Той отдръпна ръката си и те продължиха да вървят мълчешком. После, когато стигнаха до един ъгъл и видяха, че срещу тях идва празно такси, Хейзън си пое дълбоко дъх.

— Каква прекрасна вечер — рече той. — Трябва да ви призная нещо доста странно. Беше ми много приятно — през цялото време.

Странд лежеше на голямото легло в тихата тъмна спалня, а Лесли беше сгушила глава на рамото му и дългата й коса галеше кожата му. Още от първия ден на брака им той не бе престанал нито за миг да изпитва наслада от красивото тяло на жена си и от прелестния начин, по който тя си служеше с него, и докато се любеха тази вечер, Странд й прошепна: „Обожавам те.“ Това, което отначало беше дългоочаквано удоволствие, с течение на годините се превърна в страстна и неудържима потребност. Знаеше, че спокойствието, което го е обзело сега, докато лежи в тишината и слуша лекото й дишане, ще бъде сладостно нарушено още веднъж до сутринта.

Той въздъхна дълбоко.

— Спиш ли? — попита сънено Лесли.

— Почти.

— Какво искахте да кажете с Елинор, когато ти спомена нещо за Гърция?

— А, това ли? — отвърна Странд, като едва си спомни. — Разправи ми, че може да замине на някой гръцки остров през отпуската си. С един младеж.

— Аха, сигурно това е имала предвид, като рече, че са просто приказки.

— Сигурно. — Лесли помълча известно време. После попита:

— Каза ли ти кой ще бъде този младеж?

— Не. Спомена, че е бил преди това на въпросния остров… — Странд се поколеба — с друга.

— Така ли й е казал? — В гласа на Лесли прозвуча недоверие и тя се поотдръпна от него.

— Твърди, че всичко споделял с нея.

Лесли поклати глава върху рамото на Странд.

— Това е лош признак — рече тя. — Особено ако му вярва.

— Аз не бих се тревожил чак толкова.

— Защо не го доведе да го видим? — попита Лесли леко раздразнена.

— Още не била сигурна какво ще излезе с него.

Лесли отново се умълча, а после рече:

— Мислиш ли, че сега са заедно в леглото — като нас?

— Сигурно не като нас.

— Малко ме плаши. Прекалено самоуверена е.

— Като Моцарт.

— Какво? — Лесли изглеждаше озадачена.

— Мистър Кроуел каза, че това му било лошото на Моцарт, не си ли спомняш?

— И аз добавих, че Моцарт е свършил трагично.

— Елинор винаги е умеела да се грижи за себе си.

— Не съм много сигурна. Досега почти винаги е правила всичко, каквото си науми. Ако изведнъж нещо се обърка — току-виж, се окаже, че не е чак толкова силна, колкото си мисли. И тогава не се знае как ще реагира. Може би трябва да направя някои проучвания за този младеж.

— Не те съветвам.

— Защо?

— Можеш да научиш нещо, което да те разтревожи излишно.

Лесли въздъхна:

— Мисля, че си прав. Не бива да бъдем брони за децата си. От нас се иска само да издържаме войската.

Странд се засмя.

— Говориш, като че ли си се родила в библиотеката ми.

— О, аз правя много работи, за които не ти докладвам — каза безгрижно Лесли. — Спи ли ти се?

— Малко.

— Лека нощ, мили. — Тя се сгуши до него. Но след няколко секунди отново се обади: — Елинор кай не беше във възторг от нашия посетител, а?

— Не особено.

— Нито Джими. Забеляза ли?

— Да.

— Той изглеждаше доста благовъзпитан.

— Може би затова децата се държаха толкова студено — рече Странд. — В днешно време благовъзпитанието е подозрително за децата. Те го отъждествяват с лицемерието. На Хейзън му се струвало, че ме бил виждал преди, така ми каза.

— Спомена ли къде?

— Не можа да се сети.

— А ти?

— Никак — отвърна Странд.

— Знаеш ли какво изтърси за него Джими, когато слязохте за такси?

— Какво?

— Че говорел точно като онези, дето ги пращаха в затвора след Уотъргейт, и че мистър Хейзън имал „шуплест“ речник, каквото и да означава това.

— Напоследък, в повечето случаи, става така, че когато разговарям с Джими, и аз не знам какво иска да каже.

— Той не е лошо момче — рече Лесли в негова защита.

— Не съм казал, че е лош. Просто използва друг речник, различен от моя.

— Не мислиш ли, че и нашите бащи са се чувствали почти по същия начин с нас, когато сме били колкото Джими?

— Разправи ми за поколенията, майко — подразни я Странд, — за това как идват и си отиват.

— Можеш да се шегуваш с мен колкото си искаш. Въпреки това… — Лесли не довърши мисълта си. — Общо взето, струва ми се, вечерта мина интересно.

— Долу Хейзън каза, че му било много приятно през цялото време.

— Горкият човек. — Тя целуна Странд по врата. — А сега нека вече наистина да спим.

3

„Завиждам ви за семейството, сър — му беше казал някога, в миналото един глас. Преди години? Миналата вечер? — Безкрайно“ — Кой го беше казал? На кого? Какво семейство?

Странд четеше в спалнята. Лесли беше много заета в събота сутрин, тъй като всеки половин час от осем до един идваха деца на уроци и Странд се затваряше, за да не чува нескопосното им дрънкане. Той четеше, без да бърза. На масичката до леглото държеше две книги, които обичаше да прелиства през свободното си време: „Покоряването на Мексико“ и „Покоряването на Перу“ от Прескот[1]. Самият той историк — теоретик, чиито изследователски усилия се свеждаха до редки посещения в обществената библиотека на Четирийсет и втора улица, Странд особено ценеше обширните описания на слепия учен, който, затворен в Кеймбридж, разказваше за отчаяни подвизи, извършени в далечни земи от безстрашни мъже, променили облика на планетата с една шепа саби и нищожно количество коне, без дори да си помислят за присъдата на историята над колониалните завоевания, произнесена векове по-късно от жителите на белязания с тяхната вина континент, който те щяха да оставят зад гърба си.

По други причини той се възхищаваше от произведенията на Самюъл Елиът Морисън[2], сражавал се в морски войни, преплавал океанските пътища на Колумб и Магелан и описал първобитни пътешествия и кървави битки в такава ярка и силна проза. Ако беше амбициозен, можеше да се помъчи да бъде като Прескот. Животът на човек като Морисън, признаваше си тъжно той, не би бил по силите му.

На младини се бе надявал да стане известен историк, но когато баща му почина през последната му година в колежа, оставайки след себе си една западнала работилничка за поправка на електрически уреди, болнава жена и жалка застраховка, Странд се видя принуден да се откаже от всичките си планове за научна кариера. Той се застави да повярва в още нещо — да си вземе разрешително и да преподава история в гимназията, където поне щеше да работи в област, която обича, и едновременно с това да изхранва и себе си, и майка си. Когато майка му почина, той беше вече женен и Елинор бе родена, затова сега четеше история и я преподаваше, но не пишеше на тази тема. Имаше моменти, в които съжаляваше, но те се редуваха с мигове на задоволство. Препрочитането на любима книга в някоя спокойна съботна сутрин беше един от тези мигове.

Закуси рано с Лесли и Каролайн, като слушаше с половин ухо бърборенето им и преглеждаше „Таймс“, пиейки кафето си. Каролайн съобщи, че е чула Джими да се прибира някъде към три. Вратата му още била затворена и Каролайн предполагаше, че брат й ще се появи около обяд. Не личеше преживяното предишната вечер да й се е отразило. На закуска беше облечена за тенис и отиде да играе с една стара дървена ракета, като обеща да се прибере, преди да се стъмни.

Всяка събота сутрин мисис Къртис идваше да чисти и да отваря на децата, които имаха урок. Понякога Лесли извикваше Странд във всекидневната да чуе някое момченце или момиченце, което изведнъж е просвирило като пианист или пианистка. Но тази сутрин Странд разбра, че няма таланти, които да прослушва, а това означаваше, че до обяд Лесли ще се изнерви.

Четеше за петнайсети път описанието на битката на Кортес по пътя, водещ за град Мексико, когато телефонът иззвъня. Отиде в преддверието и вдигна слушалката. Беше Елинор.

— Как е Каролайн? — попита тя.

— Уж нищо й няма, пък да видим — отвърна Странд.

— Направих едно домашно — рече Елинор. — На тема мистър Ръсел Рен Хейзън. Погледнах в „Кой какъв е“[3]. Снощи Каролайн е докарала цял кит вкъщи.

— Какъв кит, какво искаш да кажеш?

— Огромен — отговори Елинор. — Той е директор на една от най-големите адвокатски кантори на Уол Стрийт, основана от баща му, вече покойник. Членува в управителните съвети на десетина от най-гигантските корпорации, като започнеш от петрол и свършиш със селско стопанство и химикали, настоятел е на някогашното си училище, притежава една от най-богатите колекции от картини на импресионистичното и модерното изкуство в Америка, създадена от баща му и обогатена от синчето, споменават го за връзките му с музеите и операта, прочут е с филантропичните си интереси. Играл е хокей в отбора на Йейл от не знам си кога, член е на Националния олимпийски комитет и на много клубове, включително на „Ракет“, „Сенчъри“ и „Юниън Клъб“[4]. Съпругата му е известна личност, моминското й име е Катрин Удбайн. Има три деца, вече големи — две дъщери и един син. Още искаш ли?

— Не, това е достатъчно — отвърна Странд.

— В „Кой какъв е“ не се споменава, че кара колело — добави. Елинор. — Сигурно ще го включат в следващото издание. Снощи си помислих, че не е просто някой от обикновените смахнати, дето спортуват в Сентръл Парк.

— Аз се досетих, че не е случаен човек — каза Странд. Все пак прави му чест, че не го демонстрираше.

— Не е нужно. Познаваш ли някой друг от „Кой какъв е“?

— Не отблизо. Е, има един професор на майка ти от „Джулиардс“ и това е май всичко. Говори ли ти нещо в таксито?

— Искаше да знае защо съм казала, че се трепя като грешен дявол, когато той ни бил класифицирал всички в трета категория.

— И ти какво му отговори?

— Отговорих му, че е в преносен смисъл. Каза, че се надявал по-често да ни вижда. Направи ми впечатление на самотен човек, макар че след онова, което прочетох за него, това ми се струва невъзможно.

— Имах чувството — рече Странд, — че не ти беше особено симпатичен.

— Не е точно това. — Елинор не изглеждаше много сигурна, сякаш още не беше решила какво й е мнението за Хейзън. — Просто усетих, че между него и нас има някаква празнина. Не, не празнина. Пропаст. А ти?

Странд се засмя.

— Не разбирам много от пропасти — отвърна той. — Не. Ще те видим ли в събота и неделя?

Съжалявам, не. Заминавам за Кънетикът, в едно разкошно провинциално кътче. Ще се обадя в понеделник.

— Приятно прекарване — каза Странд и затвори телефона. Чудеше се откъде Елинор е намерила „Кой какъв е“. Едва ли звънеше от някоя библиотека, а той знаеше, че няма книгата вкъщи. Може би се беше обадила от приятеля си. Опита се да не мисли какво е правила предишната нощ, след като е оставила Хейзън. Поклати глава. Нейна си работа.

— Като се върна в спалнята и отново взе Прескот, той се запита без завист как може човек да се разкъсва на толкова части като Хейзън, според сведенията на Елинор и защо ли е нужно.

Отново се зачете, но на вратата се почука. Беше мисис Къртис.

— Дошъл е човекът, който снощи вечеря у вас — съобщи тя. — Изглежда ужасно, лицето му е белязано с всички цветове на дъгата, ала носи букет на мисис Странд й каза, че ако не сте зает, би желал да ви види за минута. Иска да си вземе колелото, но Алегзандър го няма тази сутрин.

— Кога ще се върне? — попита Странд, докато си обличаше едно старо сако от туид, неговата съботна премяна, и си обуваше мокасини.

— Не по-рано от час. Трябваше да отиде до центъра да вземе някаква част за парния котел.

Странд мина по дългия тъмен коридор покрай затворената врата на Джими и отиде в преддверието. По стените имаше окачени гравюри и няколко стари афиша за соло представления, а също и една картина с цветя, рисувана от Лесли. Неспомената в „Кой какъв е“, помисли си Странд. Хейзън стоеше с голям букет цветя, увити в хартия. Друг дълъг пакет беше оставен на масичката.

— Добро утро, сър — поздрави Хейзън. — Надявам се, че не съм ви обезпокоил.

— Добро утро — отвърна Странд, като се ръкуваха. — Никой не ме безпокои в събота сутрин. Тогава обикновено не върша нищо.

Мисис Къртис излезе права, Хейзън действително имаше ужасен вид. Върху превръзката на главата си бе нахлупил вълнена скиорска шапка, от която главата му изглеждаше гротескно голяма, лицето му бе подуто и обезобразено, кожата на бузата под марлята му представляваше отвратителна смесица от жълто, мораво и зелено. Очите му обаче бяха ясни и искряха, беше спретнато облечен в идеално скроен тъмносив костюм, а обувките му лъщяха с махагонов блясък.

— Как изкарахте нощта? — попита Странд.

— Мина някак си. — Хейзън вдигна рамене. — А дъщеря ви?

— Отиде да играе тенис. На закуска беше весела като птичка.

— Силата на младостта — забеляза Хейзън.

Казва най-баналните неща, помисли си Странд, като че ли са някакви оригинални скъпоценни наблюдения.

— Купих малко цветя за жена ви — продължи Хейзън и вдигна букета, при което хартията леко изшумоля. — За нейната любезна помощ.

— Тя има урок сега — обясни Странд.

— Чувам — отвърна Хейзън. Не каза нищо за качеството на онова, което чуваше.

— Тя много ще се зарадва. Мисис Къртис — добави Странд, — бихте ли натопили цветята на мистър Хейзън?

Мисис Къртис взе букета от Хейзън и се върна в кухнята.

— Имам нещо за Каролайн. — Хейзън посочи увития пакет на масичката. — Нова ракета. Марка „Хед“. Забелязах, че ракетата, която съсипа, за да ме отбранява, беше „Хед“.

— Нямаше нужда, но съм сигурен, че ще се зарадва.

— Кордата е в пакета — добави Хейзън. — Просто не знаех колко стегнато ще иска да й я наплетат. Ще трябва само да я занесе на щанда за тенис принадлежности в „Сакс“[5] и ще й я сложат.

— Много работа сте свършили тази сутрин, мистър Хейзън — забеляза Странд. — Още няма единайсет часа, а вие вече сте ходили до „Сакс“ и до цветарския магазин.

— Ставам рано — отвърна Хейзън. — Още една особеност, която наследих от баща си.

— Знам нещо за баща ви — рече Странд.

— А, значи така — каза равнодушно Хейзън. — Не се учудвам.

— Току-що се обади дъщеря ми Елинор. Направила е справка за вас в „Кой какъв е“.

— А, така ли? Не предполагах, че толкова се интересува от мен.

— В него обаче не се споменавало нищо за това, че карате колело.

Хейзън се усмихна.

— Ще запазим тази част от моята биография за нас, нали? Не се гордея особено със снощната случка.

— Не виждам какво повече сте могли да направите.

— Можех да си стоя вкъщи. Беше глупаво, като се има предвид късният час. И все пак… — лицето му се оживи — поне ми се удаде възможност да се запозная с вас и с очарователното ви семейство. Но аз наистина ви отнемам твърде много време. Имах намерение само да оставя цветята и ракетата тук в преддверието и да си взема колелото. Но у портиера никой не отвори и аз…

— Него го няма — обясни Странд. — Ако почакате малко, ще попитам мисис Къртис къде е ключът от мазето.

Мисис Къртис слагаше букета в една голяма ваза в кухнята.

— Нали са хубави? — подхвърли Странд. Той почти нищо не разбираше от цветя. Познаваше розите и хризантемите, но освен тях обикновено не различаваше другите.

— С парите, които струват — измърмори мисис Къртис, като мушкаше грубо цветята, — бихте могли да храните семейството си цяла седмица.

— Мистър Хейзън иска да си вземе колелото от мазето — каза Странд, без да обръща внимание на коментара на мисис Къртис за икономическото положение в тяхното домакинство. — Знаете ли къде държи Алегзандър ключа?

— Идете в котелното — отвърна мисис Къртис, — там е отключено, високо горе вдясно има рафт. В близкия ъгъл ще намерите ключа. Този човек така ли смята да кара колелото си през парка?

— Предполагам.

— Ще вземе да изплаши животните в зоологическата градина и да ги накара да избягат от клетките. — Мисис Къртис отново замушка цветята. — И се погрижете да върнете ключа на място, като свършите.

— Добре — обеща Странд. Той се върна в преддверието при Хейзън, който стоеше леко намръщен и слушаше една гама, изпълнявана доста неточно във всекидневната. Странд се усмихна.

— Обикновено не е чак толкова лошо — каза той. — Очевидно този не е някой от блестящите ученици на Лесли.

— Все пак сигурно й носи удовлетворение — рече Хейзън и престана да се мръщи. — Всички тези млади хора… — гласът му заглъхна.

— Знам къде е ключът от мазето. Ще ви заведа…

— Няма нужда. Достатъчно ви безпокоих. Моят човек е долу. Само ми кажете къде е ключът, и аз…

— И без това тъкмо се канех да сляза да се поразходя — рече Странд, макар че допреди малко тази мисъл не му беше хрумвала.

Той отвори вратата и последва Хейзън към асансьора. На партера чакаше висок, около трийсет и пет годишен мъж, облечен с пуловер и кадифени панталони. Хейзън го представи като един от своите секретари — мистър Конрой. Той не беше спортен тип, имаше посивяла кожа на лицето, с цвят, помисли си Странд, на пепел, напоявана дълги години от киселинен дъжд. Дрехите, които носеше, му стояха неуместно делнично. Странд се чудеше как ли изглеждат другите секретари на Хейзън, колко ли са и дали не се различават по чар и хубост от потискащия на вид Конрой.

Слязоха по стълбите в котелното помещение и Странд намери ключа. Отвори вратата на мазето и Конрой бързо и ловко хвана колелото. Странд предложи да му помогне да го качат горе, но Хейзън нетърпеливо се обади:

— Конрой може да се справи сам, нали, Конрой?

— Разбира се, сър — отвърна Конрой.

Странд заключи вратата и върна ключа в котелното. Когато излязоха на слънце, Конрой ги чакаше отпред.

— Остави го при портиера — каза Хейзън.

— Да, сър — рече Конрой и се качи на колелото.

— До понеделник сутринта — добави Хейзън.

— Да, сър — отговори Конрой. — Ако ви потрябвам през уикенда, обадете се да ме повикат.

— Ако ми потрябваш, ще се обадя — повтори Хейзън.

Двамата със Странд го гледаха как се отдалечава.

— Както ми се струва, той май не членува в никой профсъюз — каза Странд, — вашият мистър Конрой. Щом е готов да работи и в почивните дни.

— Способно момче — отвърна Хейзън. — Плащат му достатъчно, за да поработи някой час допълнително. Освен това не е женен. А това помага. — Той се подсмихна. — Ако нямате нищо против, можем да се поразходим заедно.

— Къде искате да идем? — попита Странд. — В парка ли?

Хейзън поклати глава и се усмихна.

— Моля ви, все още не. Споменът е твърде пресен. Може би към Линкълн Сентър?[6]

— Чудесно — съгласи се Странд, когато тръгнаха. — Винаги ми е приятно, като го видя. Дава ми някаква надежда, че в крайна сметка градът няма да бъде напълно унищожен.

Известно време вървяха в непринудено мълчание.

— Чудех се за името ви — обади се Странд.

— Защо?

— Има един Уилям Хейзън, чието име е добре известно в американската военна история.

Така ли? — Хейзън изглеждаше заинтригуван. — Какво е направил?

— Завършил е в Уест Пойнт[7] и се е бил с индианците, а през Гражданската война е бил полковник в армията на Шърман[8] в Джорджия начело на един полк доброволци от Охайо и е превзел форт Макалистър.

— Боже господи, човече — възкликна Хейзън, — откъде знаете всичко това?

— Един учител по история е цяла мина за ненужна информация.

— Какво друго е направил? Ако е бил достатъчно важен, може и да се изкарам роднина с него.

— Станал е генерал и е основал Свързочния корпус.

Хейзън се засмя.

— А, Свързочния корпус. Имам един стар приятел, който е бил пехотинец през Втората световна война, и той не питае особено добри чувства към Свързочния корпус. Разправя, че в пехотата казвали: „Махни звездата от прозореца, майко, синът ти е в Свързочния корпус“[9] Мисля все пак да не се изкарвам роднина с него. Както и да е, семейството ми е дошло в Ню Йорк през 1706 година и никога не е стигало до Охайо. А вашите прадеди?

— Не ги знам много-много — каза Странд, като съжали, че е заговорил на тази тема. — Родителите ми са дошли в Ню Йорк през 1920 година от Ланкашир. Баща ми бил отровен с газ край Сома[10] и заявил, че му дошло до гуша от Англия. Когато го попитах за неговото семейство и за семейството на майка ми, той отвърна, че не заслужавало да се говори за тях. — Странд вдигна рамене. — Повярвах му.

Сега мълчанието между тях беше станало по-напрегнато и когато Хейзън отново се обади, вече бе сменил темата.

— Сетих се за нещо, което споменахте снощи — рече той. — За онова пуерториканче във вашия курс по история.

— Казва се Ромеро, Хесус Ромеро.

— Знаете ли — продължи Хейзън, — в днешно време много лесно се уреждат стипендии за перспективни младежи. Особено за тези от малцинствата. В най-добрите колежи. Как смятате, дали момчето ще се заинтересува?

Странд помисли за момент.

— Страхувам се, че въз основа на бележките му няма да бъде сметнат за перспективен. От другите учители знам, че в техните часове е почти безполезен. Съмнявам се, че ще издържи дори необходимия брой предмети, за да завърши.

— Лоша работа. Мислите ли, че е достатъчно умен, та ако се съсредоточи за година-две, ще може да повиши бележките си?

— Не и в „Ривър Хай Скул“, не. Атмосферата там не е благоприятна за съсредоточаване.

— Ами ако получи стипендия за една година, дори две в някое от добрите подготвителни училища… където… влиянието е по-положително? Ще може ли да се оправи дотолкова, че в някой колеж да му дадат възможност да си опита късмета?

Странд сви рамене.

— Това ще зависи от неговото отношение, разбира се. В момента, освен че самостоятелно е прочел учудващо много и все в области, които нямат почти нищо общо с уроците му — той е съвсем като другите ученици в училището. Което значи, че мрази да му се налагат, скаран е с дисциплината и се отнася с подозрение към намеренията на учителите си…

— И към вашите ли?

— Боя се, че да — отвърна Странд. — Много обича да ме провокира. Когато преподавам, следвайки учебната програма, както съм длъжен да правя, той често става и просто си излиза.

Хейзън тъжно поклати глава.

— Толкова пари, толкова усилия, толкова желание влагаме в нашите училища — каза той — и накрая какво получаваме?

— Недоволство — отвърна Странд. — Понякога скрито, често пъти съвсем явно.

— Представям си всички трудности — рече Хейзън и поклати глава. — И все пак ние не можем просто да си измием ръцете от цялата работа, нали?

Странд не беше сигурен кои „ние“ имах предвид Хейзън и по какъв начин той, Алън Странд, може да бъде включен в това число.

Хейзън вървеше, вторачил се напред, сякаш без да забелязва любопитните погледи на минувачите, отправени към скиорската му шапка и пострадалото му лице.

— Не бива хей тъй да оставим цяло едно поколение или по-голямата част от него на нихилизма — а това може да бъде наречено само така — нихилизъм — произнесе Хейзън с ораторски сериозен тон. — Най-добрите от тях трябва да бъдат спасени и мен не ме интересува откъде са — от бедняшките квартали, от фермите, от големите имения, от гетата или отнякъде другаде. Тази страна я очакват ужасни времена и ако нашите ръководители са необразовани и прости, ще стигнем до катастрофа.

Странд се питаше дали Хейзън изразява свои дългогодишни убеждения, или изведнъж е съзрял нещо, написано на стената, което е било скрито от него, преди онези момчета да му отворят скалпа с парчето олово. Самият той, който участваше във всекидневната борба с младите, намираше за по-удобно да не гледа твърде далеч напред и смяташе, че настоящето положение на нацията едва ли може да се влоши, независимо дали нейните ръководители са образовани, или не.

— Е, добре — рече Хейзън с нормалния си тон, — ще направим малкото, което можем. Ако мислите, че има смисъл, поговорете с момчето. И ми кажете какво смята.

— Ще се опитам.

Сякаш знаейки за какво мисли Странд, докато вървяха един до друг, Хейзън попита:

— Минавало ли ви е някога през ума да се махнете от системата на държавните училища? Сигурно е доста отчайващо — меко казано — година след година все същото. Може би ако преподавате извън града, в някое малко частно училище, където поне в интелектуално отношение ще бъдете възнаграден за усилията, които полагате, ще се чувствате по-добре?

— Жена ми подхваща тази тема от време на време — отвърна Странд. — Минавало ми е през ума, да. Но аз съм роден в Ню Йорк и обичам града. Малко съм стар да прерязвам тепърва корените си.

— Каква научна степен имате?

— Кандидат на науките — отговори Странд. — Защитих вечерно в Нюйоркския университет, докато преподавах през деня.

— Имате ли някакви публикации в тази област?

— Не — отвърна Странд. — Повече чета, отколкото пиша.

— Знаете ли, ако аз бях дипломиран историк, някои от нещата, за които говорихте снощи, особено теорията на случайността, биха ме изкушили да разгледам различни периоди в този аспект. Така би могло да се стигне до някои много забавни предположения за това колко различно биха се развили големите събития при най-малката промяна на участващите в тях елементи.

— Поради липса на гвоздей подковата се изгубила — каза Странд, — поради липса на подкова конят се изгубил, поради липса на кон царството било изгубено. Нещо такова ли?

— Горе-долу. Макар, че може би не чак толкова примитивно.

— Ще го предложа на Ромеро — подхвърли несериозно Странд, — като ви призная заслугата за хрумването.

— Не, говоря сериозно — възрази Хейзън. — Аз смятам, че преразглеждането на американската история, особено в тази насока, ще има голям смисъл. Не съм специалист, разбира се, но ми се струва, че Америка — Съединените щати, случайно са станали велики и в това няма нищо предопределено. Ние направо западаме, като клоним обратно към Европа, към тероризъм, разцепление, цинизъм в обществения и личния живот и аз се надявам, че в това също няма нищо предопределено.

— Вие май сте песимист, мистър Хейзън?

— Може би по-малко, отколкото изглеждам. Имал съм своите разочарования. Някои от надеждите ми бяха разбити. Институциите, за които работех, не оправдаха очакванията ми. Хората, които мислех, че обичам, не излязоха това, за което ги бях взел. Характери биваха осакатени и много кариери, се провалиха. Но не, аз не съм песимист до такава степен, — че да се предам. Аз вярвам в борбата, в интелигентността, в основните нравствени ценности. Вечер като снощната…, когато дъщеря ви мигновено оказа помощ на един непознат, изпаднал в беда и изложи на голяма опасност самата себе си, непоколебимата загриженост на семейството ви, непринудената обич, която се чувстваше между вас на масата, усещането за естествено единство, липсата на всякакви признаци на тази нравствена болест самотата. Не искам да преувеличавам, но в нашия век вечер като снощната е силно лекарство срещу песимизма.

— Боя се, че вие придавате прекалено голямо значение на една обикновена семейна вечеря — каза Странд, чувствайки се неловко от всичките тези похвали. — Ще ме накарате да се притеснявам всеки път, щом си извадя ключа, за да отворя външната врата.

— Прекалено много говоря — рече Хейзън. — Адвокатски порок. Никога не оставай твърде дълго сам. — Той се засмя. — Цветята и ракетите бяха достатъчни. Виждам, че ви притесних. Простете ми. Не съм свикнал със скромни хора. А, това ме подсети нещо. — Той бръкна в един вътрешен джоб на сакото си и извади малък плик. — Имам два билета за Филхармонията тази вечер. Ще свирят концертен вариант на „Проклятието на Фауст“ от Берлиоз. Бихте ли искали да отидете с жена си?

— Няма нужда… — запротестира Странд.

— Аз мога да ходя по улицата в този вид — каза Хейзън, — но представяте ли си каква сензация ще предизвикам във Филхармонията, ако се появя така? Моля ви, вземете ги, ако ще ви свършат работа. — Той подаде плика на Странд. — Иначе ще пропаднат.

— Но вие сигурно нямаше да ходите сам — възрази Странд. — Билетите са два.

— Моята гостенка за вечерта реши, че има други планове — обясни Хейзън. — Нали с жена ви обичате да ходите във Филхармонията?

— Много.

— Тогава вземете тези билети — рече категорично Хейзън. — Нали не сте от хората, които не обичат Берлиоз?

— Напротив.

— Някоя вечер, когато изглеждам по-нормално, ще можем да отидем заедно.

— Благодаря ви — каза Странд и пъхна билетите в джоба си. — Лесли много ще се зарадва.

— Чувствам се повече от удовлетворен.

Бяха стигнали пред Линкълн Сентър. Хейзън присви очи срещу него.

— Някак си сме загубили умението да строим обществени сгради хармонично — рече уморено той. — Въпреки това мястото е доста полезно. — Той погледна часовника си. — Е, трябва вече да се връщам в кантората.

— И в събота следобед ли работите?

— Това е любимото ми време от седмицата. В кантората няма никой, тихо е, телефонът не звъни, на бюрото ме чака цял куп документи, купувам си един сандвич и бутилка бира, свалям си сакото, разкопчавам яката на ризата си и се чувствам като момче, което учи за изпит, убедено, че ще го изкара. А вие какво правите в събота следобед?

— Боя се, че пролетно време като сега се отдавам на своя таен порок. Гледам бейзболни мачове на малкия портативен телевизор в спалнята, докато Лесли преподава уроците си във всекидневната. — Телевизорът беше подарък от Елинор, макар че Странд не сметна за нужно да казва това на Хейзън. — Много обичам да гледам как играят „Янките“[11]. На млади години хич не ме биваше в спорта и предполагам, че като видя как Реги Джаксън напредва към плочката[12] с цялата си решимост и мощ, някак успявам да почувствам какво значи да си опасен и талантлив и да знаеш, че милиони хора викат за теб или те мразят. — Той се засмя. — Лесли ми е въвела режим. Само по два мача на седмица.

Странд усети, че този човек, за когото удоволствието се изразяваше в това да се бъхти над купища правни документи в някаква празна канцелария, го гледа с любопитство, сякаш е попаднал на някакъв нов и непознат за него биологичен вид.

— Често ли ходите на стадиона?

— Рядко.

— Имам покана да се възползвам от ложата на собственика, когато поискам. Може някоя хубава събота следобед да забравя за кантората и да се измъкнем да гледаме един мач. Искате ли?

— Разбира се.

— Може би когато дойде „Бостън“. Ще видя програмата. А през зимата?

— Какво през зимата?

— Искам да попитам какво правите в събота през зимата.

— Ами — отвърна Странд — когато в Музея на модерното изкуство дават някой стар филм, който обичам, опитвам се да вляза да го гледам.

Хейзън удари с юмрук дланта на другата си ръка.

— Точно така. Музеят на модерното изкуство. Ето къде съм ви виждал. Филмът с Бъстър Кийтън[13].

— Вие харесвате Бъстър Кийтън? — попита Странд с известно недоверие.

— Отбелязвам си неговите филми в програмата, която ми изпращат, и ако имам възможност, се измъквам да го гледам. — Хейзън се ухили, от което разноцветните петна по пребитото му лице промениха формата си. — Всеки, който не цени Бъстър Кийтън — каза той с престорена сериозност, — трябва да бъде лишен от право на глас. Гледам обаче да не пропускам и нито един филм на Гарбо. Тя ми напомня колко много са се влошили времената. Имахме богиня за идеал, а сега какво имаме? Някаква си сервитьорка Дорис Дей[14], онази Фосет[15]. — Той отново погледна часовника си. — Обичам да спазвам програмата си. Всяка събота отивам в кантората точно в един. Ако закъснея с две минути, портиерът, който ме проверява долу, ще се обади в полицията. Ще си поговорим за красавиците от миналото друг път, надявам се. А ако пожелаете да видите някой мач на „Янките“, обадете ми се.

Стиснаха си ръце.

— Разходката беше много приятна — каза Хейзън. — Ако и двамата сме в града другата събота сутринта, може да я повторим.

— Аз ще си бъда в града — отвърна Странд.

— Ще ви се обадя. Приятно слушане на Берлиоз.

Странд проследи с поглед Хейзън, който пъргаво скочи в едно такси и едрата му фигура изпълни вратата.

Бъстър Кийтън, за бога. Когато таксито отмина, Странд извади плика от джоба си и погледна билетите. Бяха за пети ред. Прекрасните възможности на парите, помисли си той. Тръпнещ от задоволство, пъхна обратно билетите в джоба си и тръгна към къщи.

[1] Уилям Прескот (1796–1859) — американски историк. — Б.пр. ↑

[2] Самюъл Елиът Морисън (1887–1976) — американски биограф и историк. — Б.пр. ↑

[3] Ежегоден биографски справочник за всички значими личности. — Б.пр. ↑

[4] Най-престижните клубове в Ню Йорк. „Ракет“ е спортен, „Сенчъри“ — за хора с по-специални интереси, „Юниън“ — един от най-старите клубове в САЩ, подчертано аристократичен. — Б.пр. ↑

[5] Луксозен универсален магазин в Ню Йорк на Пето Авеню. — Б.пр. ↑

[6] Средище на музикалното изпълнителско изкуство в Ню Йорк на ъгъла на Бродуей и Десето Авеню, където се намира и Метрополитен опера. — Б.пр. ↑

[7] Военна академия в югоизточната част на щата Ню Йорк. — Б.пр. ↑

[8] Уилям Текумзе Шърман (1820–1891) — генерал от армията на Севера по време на Гражданската война в САЩ — Б.пр. ↑

[9] По време на войната пред домовете на семействата, изпратили войници на фронта, поставяли почетни отличителни знаци във формата на звезди. — Б.пр. ↑

[10] Река в Северна Франция, която се влива в Ламанша, станала сцена на големи бойни действия през Първата световна война в 1916 г. — Б.пр. ↑

[11] Става дума за бейзболния отбор на град Ню Йорк. — Б.пр. ↑

[12] Завършващата плочка в бейзбола, която представлява петоъгълник от гума. Тя е последният ъгъл, който трябва да бъде достигнат за спечелването на един „тур“. Победител е отборът, реализирал повече „турове“. — Б.пр. ↑

[13] Джоузеф Франсис Кийтън (1895–1966) — известен американски комедиен актьор и филмов режисьор, прочут с немите си филми. — Б.пр. ↑

[14] Дорис Дей (1924) — много популярна американска певица от началото на 50-те години. — Б.пр. ↑

[15] Сара Фосет-Мейджърс (1947) — американска телевизионна артистка от 70-те години. — Б.пр. ↑

4

Берлиоз. Гръмлив порой от тъжна музика. Но потомството се е отнесло несправедливо към него.

Хладна женска ръка на челото му. „Имам нужда от теб“ — беше му казал някой. Опита се да отвори очи, за да види чия ръка е на челото му, но усилието беше прекалено голямо. Както и да…

— Не разбирам — повтаряше момчето в малкия кабинет на Странд. Той бе предупредил Ромеро, че иска да го види за малко след часовете, и беше доста изненадан, когато момчето наистина дойде.

— Вече ти обясних — отвърна Странд, — че споменах за теб на… един приятел, мой нов приятел, който излезе влиятелен човек, и той ми каза, че ако искаш да продължиш образованието си, ще се опита да ти издейства стипендия…

— Да, да — обади се нетърпеливо Ромеро. — Всичко това го чух. Но защо все пак се е захванал с мен?

— Казах му, че си обещаващ — поясни Странд.

— Нищо не съм обещавал — възрази навъсено Ромеро.

— Нямах това предвид — продължи Странд. Трудно му беше след дългия ден да запази търпение пред нисичкото, раздърпано момче със сурово и подозрително лице изпод разчорлената коса. Облечен в безформени сини джинси, мръсни гуменки и избеляла футболна фланелка, която му беше доста голяма, вероятно открадната от някоя съблекалня още преди сума време, Ромеро небрежно се бе излегнал на бюрото и нагло въртеше в ръцете си незапалена цигара. Номерът на фланелката беше „17“. Момчето идваше с нея, на училище всеки ден и понякога в сънищата на Странд цифрата „17“ се появяваше на някакъв объркан, мъглив фон. — Имам предвид, че от всички мои ученици, които иначе не биха могли да продължат в колеж, става дума по свое желание, ти проявяваш най-своеобразен интелект.

— Вие се майтапите, нали, професоре? — рече Ромеро и се подсмихна. — Кой знае какво ви се ще да кажете всъщност — сигурно, че в класа си имате едно момче, което доказва, че всички пуерториканци са малко чалнати. Каква е играта?

— Няма никаква игра — отвърна рязко Странд, като съжали, че изобщо е отворил дума за момчето пред Хейзън. — И моля те, не намесвай пуерториканците. Моят приятел се интересува от образованието, той има полезни връзки и смята, че на по-необикновените ученици трябва да им бъде дадена възможност…

— Все още не мога да го разбера, професоре — упорстваше Ромеро.

— Не ме наричай професоре. Не съм професор.

— Окей, мистър Странд, искам да кажа, него какво го грее това? Някакъв човек, дето дори не го познавам.

— Нищо не го грее — отговори Странд — освен може би чувството на удовлетворение, ако се справиш добре и после успееш в някоя професия.

— И какво се иска от мен — да подпиша договор или нещо подобно, че ще му давам половината от това, което изкарам в продължение на десет години, тъй ли? — Ромеро извади овехтяла евтина запалка от джоба си, после размисли и я прибра обратно.

Странд поклати тъжно глава. Очевидно момчето не се ограничаваше да чете само историческа и научна литература. При подбора на книги за прочит то явно не пренебрегваше вестникарските колони с клюки за Холивуд, шоубизнеса и разните посредници.

— Ромеро — каза той, — чувал ли си някога за милосърдие?

— Милосърдие ли? — Момчето се изсмя злобно. — Разбира се, че съм чувал за милосърдие. Майка ми е от клиентите на „Социални грижи“.

— Това няма нищо общо със „Социални грижи“. Нямам намерение да седя тук и да споря с теб цял ден. Ако искаш да отдадеш една-две години от живота си на сериозно учение, има голяма вероятност да получиш стипендия за някой колеж. Мисля, че можеш да се справиш, ако това има изобщо някакво значение за теб. Предлагам ти да отидеш вкъщи и да го обсъдиш с майка си и баща си.

— С баща си — засмя се пак момчето и белите му зъби проблеснаха на мургавото му мръсно лице. — Този човек отдавна го няма. Не съм го виждал от деветгодишна възраст.

— Тогава с майка си.

— Тя няма да ми повярва. Ще ме пребие от бой, защото си измислям разни глупости.

— Тогава се посъветвай със самия себе си, Ромеро — отсече ядосано Странд и стана. — Ако решиш, че искаш да излезе нещо от теб, ела ми се обади. Но ако искаш да останеш нехранимайко цял живот, все едно нищо не съм ти казал. — Събра няколко писмени работи и ги пъхна в куфарчето си. — Вкъщи ме чака много работа. Трябва да вървя. Сигурен съм, че и ти имаш да вършиш куп важни неща днес следобед — добави саркастично той, — и затова няма да те задържам повече.

Ромеро го погледна и се усмихна, сякаш от това, че беше ядосал учителя си, печелеше точки в някакво тайно съревнование със своите съученици.

— Махай се оттук, махай се веднага! — избухна Странд и после се засрами, че се е развикал.

— Както кажете, професоре — отвърна Ромеро и тръгна към вратата. На прага се спря и се обърна. — Аз мога сам да се грижа за себе си, ясно ли е? — рече грубо той. — Няма нужда никой да страда от безсъние заради Хесус Ромеро.

Странд отиде до вратата и я затръшна. После се върна на бюрото си, седна и стисна глава между дланите си.

Като тичаше надолу по входните стълби на училището, настигна Джудит Куинлан от катедрата по английски. Беше чувал някои от учениците да й викат мис Куинин[1], макар че, доколкото знаеше, не пред нея.

— Добър ден, Джудит — поздрави Странд и забави крачка. Тя бе дребничка жена и когато вървяха заедно към автобуса, както често се случваше, за нея беше невъзможно да върви с обичайното му темпо, освен ако не подтичваше. Имаше крехка, но приятно закръглена фигура и тъжно стайно личице, на което не слагаше грим. Любимият й цвят, поне в училище, бе сиво-кафявият. Ползваше се с добро име като учителка, беше му симпатична и от време на време обядваха заедно или изпиваха по едно кафе. Никога не можеше да определи на колко години е — някъде между трийсет и четирийсет, мислеше си той.

— О, Алън — възкликна Джудит, щом стъпиха, на тротоара и тя започна машинално да върви по-бързо, — колко се радвам, че те виждам. — После го погледна изкосо. — Имаш такъв вид, като че днес са те дъвкали и изплюли.

— Не знаех, че ми личи. Беше както обикновено — Странд тръгна още по-бавно, — трийсет камшика.

Тя се засмя. Смехът й беше приятен — тих и непринуден. Не бе красива, но имаше хубави бледосиви очи, които присвиваше леко, сякаш се мъчеше да разбере какво точно й казва:

— Знам какво имаш предвид. Канех се да изпия едно кафе. Искаш ли да дойдеш с мен?

— По-скоро бих изпил бутилка скоч — отговори Странд, — но ще се задоволя с кафе.

Минаха покрай мъжа с бейзболната шапка на ъгъла.

— Чувал съм, че продава на децата хероин — каза Странд.

— Аз пък съм чувала, че им продава лотарийни билети — отвърна Джудит.

— Сигурно и двете. Или може би е просто някой педофил.

Тя отново погледна Странд.

— Изглеждаш така, като че ли се печеш на бавен огън. Минавало ли ти е някога през ума, че не си създаден за учител?

— Ще трябва да помисля за това — отвърна угрижено Странд.

— Не биваше да ти задавам този въпрос.

— Защо? Напоследък и аз си го задавам. — Не уточни откога, но всъщност беше от събота сутринта. — Двоумя се. Ето ти и отговора.

Джудит се засмя.

— Нали нямаше да е зле — рече тя, — ако наистина имахме два мозъка — единият да ходи на работа, а другият да си седи вкъщи и да размишлява.

— Е, има някои неща, които спокойно можем да кажем в полза на нашата професия — подхвърли Странд. — Ниско платена е, трудна, недооценена, опасна от време на време и разполагаме с дълги ваканции. Можем също да стачкуваме като работниците от обществената хигиена.

В кафенето над димящите чаши Джудит каза:

— През целия срок се мъча да реша дали другата година да остана, или не.

— Как така? — Странд сложи захар в чашата си.

— Не те ли е страх от диабет, или че ще напълнееш например? — попита Джудит и поклати глава, когато Странд й предложи захарницата.

— Радвам се на отлично здраве — отвърна Странд. — Това е единственото нещо, в което съм що-годе сигурен. А ти сериозно ли говориш за това, което каза преди малко?

— Да. — Джудит бавно кимна, а хубаво подстриганата й къса черна коса, в която се забелязваха няколко бели кичура, леко се разлюля около лицето й.

— Какво ще правиш, ако не останеш?

Джудит сви рамене и поднесе с две ръце чашата към устата си, при което за миг заприлича на дете.

— Сигурно ще стана ветеринарен лекар. След всичко, което ми е минало през главата, няма да имам никакви проблеми да се занимавам с диви животни. Или ще стана монахиня. Аз съм пропаднала католичка, но заради спокойствието в някой манастир може и да успея да вляза в пътя.

— Мислила ли си някога да се омъжиш?

Джудит се изчерви и Странд съжали, че я е попитал.

— Разбира се — отвърна Джудит. — Но предложенията не бяха… ъъ… блестящи.

— Ти си привлекателна жена. — Като го изрече, Странд осъзна, че почти си вярва.

— Чаках, както казват момичетата, да дойде най-подходящият обект. До този момент — добави тя с предизвикателен тон — се появяваха все неподходящи. Вече няколко пъти. Аз съм обикновена жена, но не чак толкова обикновена, та да се заблуждавам, че бракът ще реши проблемите ми. Твоите реши ли ги? — попита ехидно тя.

— Някои да — отвърна Странд. — Но създаде други — додаде той, за да не прозвучи съвсем самодоволно. „Деца… — щеше да каже — пари“, но се въздържа. Вместо това рече: — Има много места по света, които бих искал да видя. Но с една учителска заплата не може кой знае колко да пътуваш. Насърчавам го у потомството си и им казвам да ми носят снимки на връщане. Една от дъщерите ми смята да ходи в Гърция това лято. — Нямаше понятие защо го спомена в разговора.

— Миналото лято бях на екскурзия до Лейк Дистрикт[2] — вметна Джудит. — Мечтата на всеки учител по английска литература.

— Е, как беше?

— Ужасно — засмя се кисело Джудит. — През цялото време валеше, бях с една група учители по литература от Средния запад. Един ден говорихме за Уърдзуърт, а останалото време прекарахме в обсъждания как да се разглежда Хамлет с подрастващите ученици. Аз не говорих много. Трудно е да се обясни, че повечето ми ученици са виждали убийства — истински убийства в собствените си квартали и че с удоволствие биха убили чичовците си, а дори и бащите, и майките си, ако имат възможност.

— Трябва да отида до Виена някой ден с група учители по история — рече Странд — и да им разкажа за трудностите, които срещам, когато обяснявам на моите ученици позицията на Метерних[3] на Виенския конгрес[4].

И двамата се засмяха.

— О — възкликна Джудит, — и двамата ще останем и догодина.

— Обречени сме. Идея фикс. Макар че и ние си имаме нашите успехи, не е ли тъй? Той си спомни за Хесус Ромеро този следобед. — Някои от тях доста трудни за понасяне.

— Една моя ученичка отпреди години, на която бях казала, че може да стане писателка, имаше разказ в „Пентхаус“[5] миналия месец — рече Джудит. — Ужасно порно. Скрих списанието от майка си, когато ми дойде на гости.

— Утре денят ще е по-добър — каза Странд, като допи кафето си и стана.

— Не бъди толкова сигурен — отвърна Джудит Куинлан и също се изправи.

Когато Странд се прибра, вкъщи нямаше никой и той се възползва от отсъствието на Лесли, за да си подремне. Чувстваше се, изтощен и с удоволствие щеше да поспи.

Събуди се с чувството, че не е сам вкъщи. Не можеше да е Лесли, защото тя щеше да влезе в спалнята. Той приглади покривката на леглото, за да не види тя, че е спал, обу си обувките и излезе в коридора. Чу тракане на съдове в кухнята и отиде там. Каролайн седеше на масата, пиеше мляко и ядеше торта. По бялата памучна яка, която се подаваше под пуловера й, разбра, че е играла тенис.

— Здравей, татко — поздрави тя. — Ще хапнеш ли с мен?

Странд си погледна часовника.

— Ще изчакам вечерята.

— Аз не издържах. Умирам от глад. — Каролайн пъхна голямо парче торта в устата си. По него имаше мека шоколадова глазура и тя облиза пръстите си. — Мм, чудно е!

Той седна усмихнат срещу нея, наслаждавайки се на апетита й.

— Щом хората могат да ядат шоколадови торти — каза тя с пълна уста, — не мога да разбера за какво им е кокаин. Знаеш ли, пак срещнах нашия приятел.

— Кой приятел?

Мистър Хейзън. Дойде на кортовете. Изглеждаше наистина кошмарно. Като крив пъпеш е. С тази скиорска шапка. Сигурно я е изплел някой сляп норвежки трол[6].

Не бъди толкова груба, Каролайн, моля те — прекъсна я Странд.

— Иначе е добре. Наистина. Бил дошъл да се увери, че ще се прибера безопасно вкъщи. Не искал да се забърквам повече в никакви инциденти. Какъв инцидент беше само онази вечер. Майчице мила! Щях още да играя, но той непрекъснато си гледаше часовника и се притесняваше. По пътя за вкъщи добре си побъбрихме.

— Така ли? — попита Странд. Някак си го смущаваше мисълта, че толкова зает човек като Хейзън ще си губи времето да изпраща едно седемнайсетгодишно момиче през парка. Спомни си какво беше казал на Джудит Куинлан, когато минаха покрай дебелака с бейзболното кепе на ъгъла: „Може би е просто някой педофил“. Това беше шега, разбира се, но педофилията сама по себе си не бе шега и независимо от общественото си положение по-възрастните мъже не бяха застраховани срещу тази болест. Навремето самият той бе дълбоко развълнуван от една много хубава приятелка на Елинор от гимназията, която постоянно се навърташе у тях. Трябваше съзнателно да си налага да не я докосва и да не показва какво чувства, когато тя го целуваше по бузата за поздрав — измъчваха го съвсем реалистични и най-подробни еротични сънища, свързани с нея. Той не беше такъв човек, че да прекрачи границата на тези неволни отклонения, но кой знае що за човек е в действителност Хейзън. Хората не ходят с табелки, на които пише: „Педофил“. А трябваше да приеме и факта, че Каролайн не беше вече дете, а бързо се превръщаше в привлекателна млада жена. Знаеше, че не може да й каже нито дума за това, но ако нещата се развият в застрашителна насока, той ще поговори с Лесли, чиито инстинкти бяха по-надеждни от неговите.

— За какво си приказвахте? — попита той Каролайн.

— За много неща. — Каролайн лапна още едно парче от тортата и го преглътна с мляко. — Той ме погледа и направи няколко забележки. Бях изненадана. Говореше с вещина.

— На младини е бил спортист и сега членува в „Ракет Клъб“.

— А, така ли? — рече равнодушно Каролайн. — Та той ми каза, че играя, доста добре, но трябвало да се помъча да бия втория сервис с повече лифтиране, а обратният ми удар да е по-плосък и аз съм абсолютно съгласна с него. Попита ме дали бих искала да се отдам сериозно на тениса, с разните му там треньори, тренировки и други подобни глупости, но аз му отвърнах: не, не съм достатъчно добра, никога няма да успея и направо ще се изям от мъка, като отпадна от състезанията още в първия кръг. Той се съгласи, че това е разумно, човек трябвало да знае какви са му възможностите. На тенис корта — додаде мрачно тя — не е кой знае какво да си наясно докъде ти стигат възможностите, така му заявих и той се засмя. — Тя също се засмя. После стана по-сериозна. — Попита ме какво смятам да правя по-нататък. Май обича да задава въпроси, а?

— Ти какво му отговори?

Каролайн го погледна крадешком, поколеба се, сякаш щеше да каже нещо, после промени решението си.

Усети, че го лъже и извърта. Не беше характерно за нея. Тя не бе потайно момиче. Докато растеше, беше преминала през обичайния избор на професия — балерина, артистка, медицинска сестра, — но това приключи, когато стана на дванайсет години. Оттогава май се задоволяваше само с това да преминава в по-горен клас и да играе тенис, когато може. Бе изненадан, че е разговаряла толкова открито с Хейзън. Тя беше стеснително момиче и — освен с домашните си — говореше малко и предпазливо, имаше неколцина приятели, и то само момичета, и той знаеше от Лесли и Елинор, че според нея момчетата й се подигравали, когато я ухажвали, и тя ги отбягвала.

— Какво отговори на мистър Хейзън? — повтори Алън.

— Казах му, че първо смятам да порасна — отвърна Каролайн почти предизвикателно.

— Той засмя ли се? — попита Странд.

— Мистър Хейзън не се смее много — отговори Каролайн. — Призна, че Елинор му е направила много силно впечатление. Естествено. — Тя говореше без всякаква следа от ревност, сякаш приемаше факта, че Елинор е звездата на семейството. — Ако младите жени като нея били повече, нямало да има нужда от поправката към Конституцията за равноправието, нито от списания като „Миз“[7]. Изглежда, са си поговорили доста задушевно в таксито. Нищо не спомена за Джими. — Тя се намръщи, сякаш смяташе, че това е обида за брат й. — Той има ли деца?

— Да, три — отвърна Странд. — Едно момче и две момичета. Приблизително на вашата възраст.

— Странно, нито дума не обели за тях. Ти хвалиш ли се с нас?

— „Хваля се“ не е точната дума — отговори й Странд. — Оплаквам плодовитостта на майка ти.

— Да, да — рече Каролайн и се усмихна. Стана от масата, пресегна се и целуна Странд. — Ау — възкликна тя, — шоколад на бака! — Извади носна кърпа и избърса шоколада, после прибра остатъците от тортата в хладилника и хвърли празната кутия от мляко в кофата за смет. — Довечера щял да ти се обади.

— Защо?

— Иска да ни покани всички извън града през уикенда. Имал къща на морето в Истхамптън[8] с басейн, тенис корт и така нататък. Звучи страхотно, нали?

— Страхотно — съгласи се Странд.

— Каза, че там ще мога да поиграя с няколко добри тенисисти, а ако някой искал да язди, наблизо имало коне. Щял да ни вземе с колата си в петък следобед и да ни върне в неделя вечерта.

— Майка ти има уроци в събота сутринта.

— Веднъж, поне веднъж — възрази Каролайн, — може да остави тия хлапета в събота сутринта да играят бейзбол, да пушат опиум или да гледат телевизия. Поне веднъж.

— Ще го обсъдим, като си дойде майка ти.

— Ще ти кажа какво ви пречи на вас с майка — подхвърли Каролайн, — прекалено съвестни сте.

— Може би си права. А сега по-добре иди си вземи един душ, преди да се е прибрала майка ти.

— Слушам — отвърна весело Каролайн и тръгна да излиза от кухнята. Изведнъж тя се спря. — А, още нещо.

— Какво?

— Мистър Хейзън е разговарял с един от своите съдружници в кантората и онзи го убедил, че трябва да съобщи на полицията за престъплението, така го нарече — престъплението. Вече го е направил, спомена нещо за гражданския си дълг и че не е разсъждавал ясно вечерта, когато се е случило. Предупреди ме, че сигурно някой детектив ще дойде да ми задава въпроси. Как се разговаря с детектив?

— Не съм специалист в тази област — отвърна Странд. — Доколкото си спомням, никога не съм разговарял с детектив.

— Надявам се, че ще бъде млад — рече Каролайн и пак понечи да излезе, но Странд я спря.

— Каролайн, не казвай на майка ти за детектива.

— Защо?

— Защото може изобщо да не дойде и няма смисъл да й напомняме за инцидента, както го нарича мистър Хейзън. Може да не й личеше, но тя беше ужасно разтревожена в петък вечерта и знам, че вече се безпокои за теб дори когато ходиш в парка през деня.

— Добре, татко — съгласи се Каролайн. — Тя е твоя жена.

— Между другото, Каролайн, благодари ли на мистър Хейзън за ракетата?

— Разбира се — отвърна с достойнство Каролайн. — Не съм чак такъв дивак. Благодарих му, и то най-учтиво. — Тя тръгна да си вземе душ, като тананикаше по коридора.

Странд изми чашата, чинията и ножа на Каролайн и ги избърса, за да скрие от Лесли извършеното преди вечеря прегрешение. Като ги прибираше, се запита дали не трябва да отиде до най-близкия полицейски участък и да каже на онзи, който се занимава с тези неща, да бъде така любезен да не изпраща никакви детективи у тях — било е прекалено тъмно, за да може дъщеря му да различи някое от замесените момчета, тя се готви за последните си изпити и той би предпочел да не и отвличат вниманието в този момент. Надяваше се, че полицията с радост ще приложи случая към дело ще го забрави, тъй като и без това в квартала имаше големи проблеми за разрешаване.

Странд чу, че телефонът звъни, и отиде в преддверието да се обади. Беше Елинор.

— Как прекара уикенда? — попита той.

— Здравословно — отвърна тя. — Аз спах, а другите пиха през повечето време. Хората, на които бях на гости, познават Хейзънови. Една поправка в моята първа информация за твоя приятел. Имал е три деца. Момчето е починало. ЗН.

— Какво?

— ЗН. Злоупотреба с наркотици, с хероин. Преди пет месеца. Всички били заминали през уикенда и той оставил бележка на прислугата, че не иска да го безпокоят. Не го безпокоили и когато накрая счупили бравата и влезли в стаята му, всичко било свършено.

— О, боже!

— Направо да те побият тръпки, нали? Може би трябва да влезеш в стаята на Джими да видиш дали няма спринцовки.

— Елинор — попита строго Странд, — да не би да знаеш нещо за Джими, което не си ни казала?

— Не. Само дето е невъзможно да се предпазиш напълно. Местата, където се навърта, а и хората…

— Убеден съм, че не е… не е от тях.

— Сигурно и мистър Хейзън е бил убеден. Защо не го попиташ?

— Няма да направя подобно нещо.

— Прав си. Няма смисъл да се надяваш. Случайно ми хрумна. Забрави за това. Чух още някои неща за семейството на Хейзън. Жена му, изглежда, не я обичат много, прекарва повечето време в Европа. И дъщерите му не са особено популярни. Едната живее с някакъв филмов режисьор в Сан Франциско без видими средства за препитание. Другата е в Рим, не е известно с какво се занимава. И двете били много красиви според моите приятели. Нищо чудно, че на мистър Хейзън му се понрави идеята да вечеря с нас. Макар хората да смятат, че си има любовница. Новината не е кой знае колко шокираща за края на двайсетия век, нали?

— Да — съгласи се Странд.

— Предай целувки на всички. Довиждане до петък вечер.

Странд окачи слушалката и впери поглед в телефона. Злоупотреба с наркотици. Потръпна. Чувството на вина е сигурно непоносимо бреме. Сериозна причина да говориш за нихилизма на младежта, за отговорността пред новото поколение, предложението да помогне на Хесус Ромеро, разходката в парка със здрава млада спортистка. При всичките клубове, заседания на управителни съвети, при всичките тези пари да оставят сина ти затворен цели два дни…

Странд излезе в коридора и спря пред вратата на Джими. Дълго я гледа, после натисна дръжката. Вратата беше отключена и леко се отвори. Странд се поколеба, после я затвори решително.

Вечеряха в кухнята, бяха само Странд, Лесли и Каролайн. Джими рядко се появяваше за вечеря, но съвестно известяваше майка си дали ще дойде, или не. Странд не беше казал на Лесли за поканата на Хейзън и усещаше върху себе си умолителния поглед на Каролайн.

— Хайде — прошепна високо тя накрая.

— Какво хайде? — попита той, макар да знаеше за какво става дума.

— Знаеш какво. За уикенда — подсети го Каролайн.

Лесли го погледна въпросително. Тя се зае с приготвянето на вечерята още щом се прибра, а той пишеше графика за последните изпити, така че си размениха само по една целувка за поздрав и няколко думи за изминалия ден — предпазливи и уклончиви от негова страна, думи, в които не се споменаваше нищо за детективи, за Хесус Ромеровци или младежи, намерени мъртви след злоупотреба с наркотици.

— Какъв уикенд? — попита Лесли.

— Изглежда, мистър Хейзън е минавал покрай тенис кортовете и е изпратил Каролайн до вкъщи — поясни Странд.

— Много мило от негова страна.

— Много — съгласи се Странд. — Оказа се, че имал къща в Истхамптън…

— С тенис корт и плувен басейн — намеси се Каролайн. — Който се отоплявал. Басейнът де. И е на брега на океана.

— За какво им е притрябвал басейн, след като целия Атлантически океан е пред тях? — попита разумно Лесли.

— О, майко! — възкликна Каролайн. — Когато е лошо времето. Освен това океанът е студен.

— Е — каза Лесли, — парите нали са негови. Все пак, какво общо имаме ние с крайбрежната къща на мистър Хейзън?

— Поканил ни е там за уикенда — обясни Странд — чрез Каролайн.

— Всичките — допълни Каролайн.

— Това май е прекалено голяма благодарност за една паница супа — забеляза Лесли. Тя погледна Странд. — Ти как мислиш?

Странд вдигна рамене.

— А ти?

— Ще ни вземе с колата си в петък следобед — намеси се Каролайн, а думите изскачаха припряно от устата й — и ще ни докара обратно в неделя вечер.

— Ами уроците ми в събота сутринта? — обади се колебливо Лесли.

— О, тия нафукани малолетни престъпници! — възкликна Каролайн. — Те ще те изберат за „Жена на годината“, ако ги освободиш една събота.

— Шшт, Каролайн — рече Лесли, — сега мисля.

— В тая къща прекалено много се мисли — вметна отначало Каролайн. — От мислене ще станем абсолютно инертни.

— Би ли замълчала малко, Каролайн — обади се ядосано Странд.

— Той е един самотен възрастен човек — упорстваше Каролайн. — Най-малкото, което можем да направим, е да го поразвеселим. Разправяше ми, че в къщата имало шестнайсет спални. Вие как бихте се чувствали да кукате самички по цели седмици в шестнайсет спални? Винаги сте твърдели, че трябва да се съобразяваме с нуждите на другите. Ако искате да знаете, мистър Хейзън е именно един от тези хора.

— Госпожице адвокат — отривисто я прекъсна Лесли, — ако спрете за миг, може би ще успеем да обсъдим предложението на мистър Хейзън.

— Няма какво да обсъждате — сопна се Каролайн.

Лесли докосна леко ръката й.

— Добре — рече Каролайн, облегна се назад с примирение и скръсти ръце, — заключвам си устата.

— Сигурна ли си, че всички са поканени? — попита Лесли. — И Джими, и Елинор ли?

— Да — отвърна Каролайн.

— Той ли ти каза така?

— Не с толкова много думи — призна Каролайн. — Но то се разбираше.

— Алън — обърна се Лесли към Странд, — видът ти е такъв, че малко морски въздух няма да ти навреди.

— Е — обади се победоносно Каролайн, — най-после тук започнаха да се чуват разумни приказки.

— Струва ми се, че мога да отложа уроците — додаде замислено Лесли. — Ще намеря някакъв начин. Трябва да поговоря с Елинор и Джими, да видя те какво ще кажат…

— Ако ме лишат от това удоволствие — възропта Каролайн — заради някакви си техни егоистични причини, никога вече няма да им проговоря.

— Не се дръж като малко дете — прекъсна я Лесли. — Казах, че ще го обсъдим.

В този миг телефонът иззвъня и Странд стана от масата.

— Аз ще вдигна. Сигурно е тъкмо самотният адвокат.

На телефона беше Хейзън.

— Надявам се, че не съм прекъснал вечерята ви.

— Не — отговори Странд. — Тъкмо привършвахме.

— Хареса ли ви Берлиоз?

— Беше великолепно. Още веднъж ви благодаря.

— Няма защо. Винаги когато поискате да отидете, само ми се обадете. Изпращат ми билети за почти всичко и доста често се оказва, че не съм свободен дадената вечер.

— Каролайн ми разправи, че сте я изпратили до вкъщи — продължи Странд, като си мислеше: „Как ли се чувства човек, когато му изпращат билети за почти всичко?“ — Много мило от ваша страна.

— Тя е прекрасно дете — рече Хейзън. — И умно, освен всичко останало. Разказа ли ви за нашия приятен малък разговор?

— Да — отвърна Странд. Не можеше да не си помисли как ли би нарекъл Хейзън разговорите, които е водил със сина си, преди да разбият бравата на вратата.

— И аз имах малък разговор с един млад човек днес следобед — вметна Странд. — Момчето, за което ви споменах. Ромеро. Но той не бе особено приятен.

— Какво ви каза?

— Че ще си помисли.

— Ще има ли някаква полза, ако аз поговоря с него?

— Съмнявам се.

— Е, вие знаете най-добре. Каролайн пита ли дали ще дойдете на Острова[9] този уикенд?

— И още как. През цялата вечер само за това ни предумваше.

— Нали ще дойдете? — попита настойчиво Хейзън.

„Да кука самичък в шестнайсет спални и да плува соло в затоплен басейн.“

— Още се опитваме да решим дали ще можем — отвърна Странд.

— Разбира се, другата ви дъщеря и жена ви също са поканени.

— И от Каролайн така подразбрахме. Не знам какви са техните планове. Мога ли да ви се обадя в сряда или четвъртък?

— Когато ви е удобно — съгласи се веднага Хейзън. — Имате ли молив под ръка? Ще ви дам телефона си в кантората.

— Слушам — каза Странд и записа номера, който Хейзън му продиктува. — Впрочем Каролайн сподели, че все още изглеждате зле.

— Нищо ми няма — отвърна бързо Хейзън. — Ако не се поглеждах в огледалото и ако бебетата не писваха в количките си, като ме видят, щях да съм забравил за случилото се.

— Каролайн спомена нещо и за полицията — добави Странд, като сниши гласа си, за да не се чува в кухнята.

— Да. Страхувам се, че е просто ненужна формалност. Но един от моите съдружници е в кметската комисия по детската престъпност и той ми каза, че най-трудната част в тяхната работа е да се направи точна статистика, така че по-скоро заради него, отколкото по някаква друга причина, аз… нали не възразявате?

— Мисля, че не — рече Странд, но знаеше, че неохотата му си пролича.

— Е, надявам се, че ще можете да дойдете през уикенда — завърши Хейзън. — Ще чакам да ми се обадите.

Казаха си „дочуване“ и Странд затвори. Върна се в кухнята.

— Е? — попита загрижено Каролайн.

— Сигурно е трудно да запълниш всичките тези спални — каза Странд и седна.

— Ти не ми отговори — простена Каролайн.

— Обещах му, че ще се обадя по-късно през седмицата. А сега ме остави да си изям десерта.

[1] На английски quinine означава хинин. — Б.пр. ↑

[2] Езерната област в Северозападна Англия, живописен район с гори и езера, свързан с поетите от т.нар. „езерна школа“ от края на XVIII и началото на XIX век — У. Уърдзуърт, С. Колртдж и Р. Саути. — Б.пр. ↑

[3] Княз Клеменс Метерних (1773–1859) — австрийски държавник и дипломат. Като председател на Виенския конгрес (1814–1815) издействал за Австрия териториално разширение и протекторат над Италия и Германския съюз. — Б.пр. ↑

[4] Виенският конгрес бил свикан във Виена след победата на европейската коалиция над Наполеон Бонапарт. — Б.пр. ↑

[5] Скъпо илюстровано порнографско списание. — Б.пр. ↑

[6] В германско скандинавската митология уродлив и пакостен обитател на горите. — Б.пр. ↑

[7] Американско феминистично списание. В английския „миз“ се поставя пред името на жената вместо мис или мисис, без да се уточнява семейното й положение. — Б.пр. ↑

[8] С общото название Хамптънс се наричат популярните курортни градчета на острова, разположен в североизточната част на Ню Йорк, Лонг Айланд — (Истхамптън, Саутхамптън, Бриджхамптън и др.) — Б.пр. ↑

[9] Става дума за Лонг Айланд. — Б.пр. ↑

5

Забрави ги, забрави умиращите хора.

В петък следобед Конрой дойде да ги вземе с дълъг мерцедес, лимузина със сгъваеми седалки. Мистър Хейзън им изпращал своите извинения, каза Конрой, неочаквано го задържали в кантората, но щял да дойде по-късно вечерта. Странд седна отпред до Конрой. Лесли, Елинор, Каролайн и Джим и се настаниха отзад. Странд малко се изненада, когато Елинор заяви, че иска да дойде. Обожавала Хамптънс особено извън сезона, заяви тя, и имала там куп приятели, които би желала да види. Още едно нещо, което не знаеше за Елинор, помисли си Странд, като окачваше слушалката, че тя познава Хамптънс и има много приятели там. Чудеше се какви ли други разкрития му готви и какви факти ще му съобщят в това отношение, когато сметнат за необходимо Лесли, Джими и Каролайн, които в момента оживено разговаряха отзад.

— Между другото — обади се Конрой — в гаража има едно голямо комби, което можете да използвате, ако искате да се поразходите някъде.

— Аз не мога да карам — отвърна Странд, — жена ми също. Но Елинор има книжка. — През последните две години в колежа тя притежаваше един стар раздрънкан Форд. Той се извърна и рече: — Елинор, чу ли какво каза мистър Конрой? В гаража има едно комби, което може да използвате.

— Това и за мен ли се отнася? — попита Джими.

— Разбира се — отвърна Конрой.

— Не знаех, че имаш книжка, Джими — учуди се Странд.

— Един приятел ми даде колата си няколко следобеда — обясни Джими, — аз побибитках нагоре-надолу с нея и взех изпита.

Странд поклати глава. Ето още едно нещо за неговото семейство, което не му бяха казали.

Конрой попита не искат ли да пуснат радиото и да послушат малко музика, но Лесли отхвърли тази идея.

— Никога не можем да постигнем съгласие какво ни се слуша — обясни тя, — затова няма смисъл да си разваляме пътуването заради Джими, Каролайн и Елинор, нито пък те да развалят своето заради мен.

Пътуването достави удоволствие на Странд. Вечерта беше мека, слънцето още грееше. Конрой шофираше добре и след като излязоха от Куинс[1], движението намаля и големият мерцедес плавно гълташе километрите по магистралата покрай редиците от дървета. Странд се радваше донякъде, че Хейзън го бяха задържали в кантората. Ако беше дошъл с тях, той щеше да поддържа постоянно разговора, а Странд предпочиташе да пътува в мълчание. Конрой не говореше и Странд не чувстваше нужда да слуша отпускарското бъбрене зад гърба си. Беше доволен от единодушното им решение, че уикендът ще бъде един малък празник, и с нетърпение очакваше да види къщата на Хейзън.

За всеки човек може да се съди до голяма степен по това как живее. Хейзън беше непозната порода за Странд и любопитството му към адвоката непрекъснато растеше. По природа Странд не обичаше да си съставя прибързано мнение за хората, и все още не беше решил какво точно мисли за Хейзън. Обстоятелствата, при които се запознаха, бяха необикновени, пък и с постоянните си приказки, осъзна Странд, сещайки се, за това, Хейзън бе успял да научи доста неща за тях, без да спомене почти нищо за себе си, освен че семейството му е пристигнало в Ню Йорк през 1706 година, и никога не е било в Охайо. Пълното му мълчание за собствените му най-близки роднини надхвърляше границите на обикновената дискретност и като изключим признанието, че е адвокат и ходи на симфонични концерти, той се бе ограничил почти изцяло само до най-общи разговори. От „Кой какъв е“ Странд знаеше доста за човека общественик, ала неговата личност си оставаше скрита.

Докато чакаха колата да дойде да ги вземе, Елинор подхвърли за Хейзън:

— Този човек иска нещо.

— Защо казваш това? — попита Странд.

— Такъв човек винаги иска нещо — отвърна Елинор и той се подразни от цинизма й. Според морала на Странд човек не можеше да се възползва от гостоприемството на някого, особено когато бе толкова щедро, ако изпитва към него каквито и да било опасения, дори те да са съвсем смътни, както на дъщеря му.

Лесли, проявяваща чисто собственически интерес към човека, чиито рани беше превързала, възхищавайки се на твърдостта, с която понасяше болките, необичайно грубо сряза Елинор:

— Щом смяташ така, защо не отидеш някъде другаде през уикенда?

— Извинявам се — отвърна Елинор. — Мислех, че има някаква свобода на словото.

— Хайде, стига — намеси се Странд. — Днес е празник.

Джими само се захили, доволен, че поне веднъж не той, а Елинор е прицел на упреци. Каролайн не обърна внимание на онова, което ставаше, тя седеше и замечтано си тананикаше нещо, прегърнала ракетата в новата й калъфка.

Загледан в бързо преминаващия пролетен пейзаж навън, Странд си спомни за диалога между жена си и дъщеря си и се запита дали в думите на Елинор има нещо вярно, после реши, че е било просто безсмислена злоба, породена от завистта или неприязънта, изпитвана към някои от шефовете й, под чиито разпореждания се трепеше в службата и които, основателно или не, отъждествяваше с Хейзън. За себе си Странд реши, че ще приеме Хейзън за това, за което се представя. Засега трябваше да признае, че представата му за него е доста неясна, но поне не бе забелязал никакви признаци на злонамереност или корист. Напротив. След като научи за сина му, Странд по-скоро го съжаляваше и му съчувстваше. Ако Хейзън ги използваше, за да разсее самотата си, тогава едва ли би могло да се каже, че злоупотребява с тях. Странд си спомни мимолетното си подозрение за намеренията на Хейзън спрямо Каролайн и се усмихна. Хейзън едва ли щеше да ги кани в къщата си en masse[2], ако кроеше някакви планове да задоволи страстта си към седемнайсетгодишната им дъщеря.

Задряма, унесен от плавното движение на големия автомобил, и се събуди едва когато колата намали и отби по един частен път, който водеше през каменна порта между две дълги редици от високи дървета към океана, чийто рев и бой вече се чуваше.

Конрой спря в един за равнен чакълест двор и натисна клаксона.

— Пристигнахме — каза той и те слязоха от колата.

На фона на безоблачното здрачаващо се небе се издигаше огромна къща, облицована с дъски.

— Боже господи — възкликна Джими и подсвирна, — каква грандиозна архитектура!

— Построена е от дядото на мистър Хейзън — обясни Конрой. — Навремето са мислили в големи мащаби.

Старата американска участ — три поколения наред пестене и недоимък, помисли си Странд, явно не се отнасяше за Хейзънови. Дядото можеше да се гордее с внука си.

Конрой отново натисна клаксона и в отговор на сигнала от къщата дотърчаха мъж и жена.

— Мистър и мисис Кетли, които се грижат за къщата — съобщи Конрой. — Те ще качат багажа ви.

Той ги представи на прислужниците. Мъжът носеше черни панталони и колосано бяло памучно сако. Жена му беше облечена с черна униформа и бяла престилка. И двамата бяха на средна възраст, приятни и отрудени на вид.

— А сега ще ви кажа довиждане — добави Конрой. — Трябва да се върна в града, за да взема мистър Хейзън от кантората и да го докарам тук.

— Ще изминете цялото това разстояние още веднъж? — попита Лесли.

— Дребна работа — отвърна Конрой. — До единайсет трябва да пристигнем.

— Ако знаехме, можехме да почакаме мистър Хейзън да се освободи — рече Лесли. — Толкова неприятно се получава.

— Мистър Хейзън нямаше да иска и да чуе за това. Каза да ви предам да се чувствате като у дома си и ако желаете нещо, да се обръщате към семейство Кетли. Поръчана е вечеря за вас.

Той се качи в колата — предан служител, който караше колело, оставаше анонимен, беше вечно на пост, пратеник в неутрална ливрея, човек с безброй дребни полезни способности. Запали двигателя, направи остър завой в двора и задните светлини на мерцедеса изчезнаха надолу по пътя с дървета.

— Оттук, моля — покани ги мистър Кетли и поведе семейството към входната врата, оградена от двете страни с по един огромен фенер, който светна, щом прекрачиха плочите пред нея.

Когато влязоха в парадното преддверие, където до втория етаж се виеше широка стълба с махагонов парапет, мистър Кетли ги попита дали искат първо да им покаже стаите, или предпочитат да пийнат нещо, за да се освежат от пътуването.

Странд пожела да поседи долу, но се отказа да пие, като благодари и влезе във всекидневната, а Кетлови поведоха останалите нагоре. Стаята беше голяма, облицована с тъмна дървена ламперия, на която бяха окачени картини на Писаро[3], Вламенк[4], Шагал[5] и Дюфи[6], както и някои абстрактни маслени платна от художници, които Странд не можеше да познае. В един ъгъл — стоеше затворен роял. Навсякъде бяха сложени цветя в големи вази, ниски удобни канапета и кресла в мъчно определим непретенциозен стил, които контрастираха с автентичните на вид ранно американски дървени столове, маси и писалище. Имаше и голяма камина със стъкнат, но незапален огън. Прозорците и вратата в единия край гледаха към океана. Хейзън можеше да се оплаква, че има прекалено много празни стаи, за да се чувства добре психически, но материалните му нужди явно бяха прилично задоволени. Въпреки това в къщата или поне във всекидневната малко неща говореха за самия й собственик. Освен рояла и картините нямаше други признаци за специфичните интереси на нейните обитатели. През една полуоткрехната врата Странд зърна малка библиотека. Ще разгледа книгите някой друг път. Не искаше мистър или мисис Кетли да го хванат, че наднича. Къщата очевидно бе построена в началото на века и всички мебели и други приспособления в нея, изглежда, бяха събирани в зависимост от нуждите на няколко поколения с различни вкусове.

Странд отвори вратата към терасата и стаята се изпълни с рева на океана. Той излезе навън и погледна в здрача към тъмната маса на Атлантика.

Прииждаха огромни вълни и се разбиваха в брега. Точно под терасата се вдигаше лека мъгла от плувния басейн, в който се отразяваха светлините на къщата.

Странд дишаше дълбоко, наслаждавайки се на тонизиращия солен въздух. Далече покрай дюните се виждаха светлините на други къщи, които също гледаха към океана, но непосредствено до тяхната нямаше никой. Ако дядото е търсил покой, той беше избрал умно местоположението на къщата. Тя отстоеше на малко повече от сто и шейсет километра от Ню Йорк, а човек имаше чувството, че от града го делят безкрайно пространство и благодатен климат, където тишината бе нарушавана само от шума на вълните и крясъците на чайките. Странд стоеше и си мислеше: „Можеш да забравиш, че съгражданите ти едва дишат в града, нечовешки натъпкани във вонящите влакчета на метрото, подложени на атаките на уличния грохот, принудени да пропиляват дните си в глупашки занимания. На брега на морето, където въздухът е пропит с мирис на сол и с ухание на трева и където поне за една вечер можеш да забравиш за войните, които се водят в момента по цялата земя, за една вечер можеш да забравиш за умиращите хора, за горящите градове, за кървавите сблъсъци между раси, племена, амбиции.“

Да, каза си Странд като се прибра вътре и изолира зад вратата рева на океана, Лесли беше права — малко морски въздух няма да ми навреди.

Когато влязоха в трапезарията, в камината гореше огън, а на масата имаше свещи. Елинор се беше преоблякла в бледосини памучни панталони и кашмирен пуловер, а Джими си беше свалил вратовръзката, което според него, както предположи Странд, означаваше, че е подходящо облечен за уикенд в провинцията. Лесли, която рядко носеше панталони, макар че имаше хубави крака, си беше сложила дълга басмена пола и блуза без ръкави. Каролайн бе изтъркала лицето си под душа и изглеждаше като нова, помисли си с обич Странд. За него седнал начело на масата, семейството му представляваше образец на скромно и привлекателно здраве и на светлината от огъня и свещите Лесли приличаше на красива, само малко по-голяма, сестра на момичетата, които седяха от двете му страни.

— Ако щеш, вярвай — прошепна му тя, като слезе за вечеря, — в нашата стая има една картина на Реноар. Голо тяло. Представяш ли си? И то в спалня.

Вечерята беше превъзходна — миди и великолепен лефер, които бяха поднесени от мистър Кетли. Той им наля френско бяло вино и всички пийнаха по малко от него, дори Каролайн, която обясни тази своя невъздържаност по следния начин:

— За пръв път вечерям пред камина. Нали е готино?

Джими вдигна чашата си за тост.

— Да пием за богатите — предложи той.

Каролайн отпи от виното си на малки глътки и се изкикоти, което се стори невъзпитано на Странд и той хвърли скришом поглед към мистър Кетли, за да види как е приел тази проява на почит към неговия работодател. Но мистър Кетли увиваше с кърпа втора бутилка вино и изглежда, не забелязваше какво се говори на масата. Въпреки това, за да не допуска никакви рискове, Странд вдигна чашата си и каза:

— За любезното гостоприемство на нашия отсъстващ домакин.

По намигането на Джими разбра, че той знае какво прави баща му. Ще трябва да поговори с него по-късно и да му напомни да внимава как се държи през уикенда.

След вечерята мистър Кетли донесе кутия с пури. Странд понечи да поклати глава в знак на отказ, но после бръкна в кутията и си взе една. Докато подрязваше края на пурата с ножичката, която мистър Кетли му даде за тази цел, Лесли го погледна недоверчиво.

— Сигурен ли си, че искаш… — не довърши тя.

— Щом Каролайн реши на нейната възраст, че точно тази вечер трябва да изпие първата си чаша вино, мисля, че баща й е достатъчно голям, за да опита първата си пура. — Той засмука прилежно, когато мистър Кетли му поднесе запалка. Димът имаше изненадващо приятен вкус.

— Мистър Кетли — обади се Джими, — мисля, че и аз бих взел една.

— Джими — скастри го Лесли.

— Харесва ми, като гледам татко — обясни Джими. — Кой знае, може да допринесе и за моя вид. — Той взе една пура от кутията и я огледа с одобрение. — Хавански.

Непременно, помисли си Странд, когато Джими запали пурата си и я стисна наперено под ъгъл между зъбите си, непременно трябва да си поговоря с него за това какво е позволено да се казва в тази къща и какво не. Зарадва се, като видя, че след първите няколко всмуквания Джими започна да размахва пурата си и да я върти между пръстите си, пушейки само колкото да не угасне. Беше изпушил по-малко от половината, когато я смачка в един пепелник, двамата с Елинор им пожелаха „лека нощ“ и тръгнаха с голямото комби за Бриджхамптън, където според Елинор имало уютно барче, в което се събирали много приятни хора и вечер собственикът свирел джаз на хубаво пиано.

Каролайн каза, че иска да гледа телевизия, и се настани пред телевизора в малката библиотека, а Странд и Лесли решиха да се поразходят по плажа. Облечени топло заради вечерния хлад и хванати за ръце, те вървяха по твърдия пясък, оставен от отлива, като от време на време усещаха по лицата си леко щипане от солта на вълните, които се пенеха до брега. Луната беше изгряла върху безоблачното небе, духаше свеж вятър и на хоризонта се виждаха светлините на някакъв плаващ на изток кораб.

Лесли стисна ръката на мъжа си.

— Направо е разкошно — прошепна тя.

Странд седеше в едно кресло пред угасващия огън във всекидневната. В къщата цареше тишина и той бе сам. Лесли беше горе и се приготвяше за лягане, тя обичаше да е сама по време на този ритуал, когато мажеше с крем лицето си и решеше косата си. Елинор и Джими още не се бяха върнали, а мистър и мисис Кетли отдавна се бяха прибрали в стаята си в задната част на къщата. Странд въздъхна доволно, като гледаше танцуващите шарки на огъня. Тогава чу шум от приближаваща се кола, която спря пред къщата.

Малко след това Хейзън и Конрой влязоха във всекидневната и Странд се изправи да поздрави домакина си.

— Добър де… — каза той и млъкна.

Нещо не беше в ред с Хейзън. Изпод тъмната мека шапка, килната на главата, очите му гледаха невиждащо право надолу, той стъпваше бавно и тромаво и много внимателно, сякаш щеше да се олюлее, ако върви по-бързо. Конрой изглеждаше измъчен до него, протегнал ръце, готов да хване господаря си, ако тръгне да пада. Когато Хейзън се приближи, без, изглежда да забелязва застаналия отпред Странд, от него лъхна силна миризма на уиски. Беше много пиян. Конрой направи леко извинителна гримаса на Странд, когато Хейзън се стовари, както си беше с шапка на главата, в едно дълбоко кресло.

— Конрой — каза Хейзън, като изговаряше думите много бавно и категорично. — Искам едно уиски. И донеси шише сода, аз сам ще си я налея. Не ща да удавиш скоча с нея, по дяволите.

— Да, сър — отвърна Конрой и отиде до бюфета, който служеше за барче.

— Чудесен секретар е Конрой — рече Хейзън, все още без да поглежда към Странд. — Чудесен шофьор. Но на не… на него не може да се разчита, когато става дума за пиене. Странд — продължи той, без да обръща глава, — вие сте щастлив човек. Не сте длъжен да се разправяте с крадци. Аз пък имам работа почти само с крадци, всяка седмица. Всяка седмица. Не любовта движи света, Странд, както казват, а алчността, голата, съ… съкрушителната, престъпна алчност. Слушайте какво ви говоря, Странд. Ако законите на страната бъдат някога наистина приведени в сила, три четвърти от нашите най-ува… уважавани граждани ще влязат в затвора. За бога, Конрой, цяла нощ ли ще трябва да чакам това проклето питие?

— Ей сега, сър. — Конрой, виночерпец освен всичко останало, бързо донесе чашата и шише сода.

Без да вдига поглед, Хейзън протегна ръка и Конрой му подаде чашата.

— Сега ми налей содата. Леко, леко. Стига! — Конрой, дозировчика, беше налял едва няколко капки сода в уискито. — Конрой не пие и не одобрява онези, които пият. — Хейзън изгледа кръвнишки секретаря си. — Така ли е, сър?

— Горе-долу, сър — отвърна Конрой и леко се поклони.

— Горе-долу — кимна сериозно Хейзън. — Конрой е един „горе-долу“ човек. Въздържател, той бие камбаната за пияниците. Аналитичен тип. Пазете се от въздържатели, Странд, те ще си отмъстят за всичко. — Той се засмя дрезгаво, после внимателно, вдървено, като автомат вдигна чашата към устата си и отпи. — Много благодаря — каза Хейзън — за това облекчение. — И отново дрезгаво се изсмя. — Странд — добави той, — аз пътувам из страната на отчаянието. Вие вярвате ли в бога?

— Да.

— Конрой — подвикна Хейзън, — върви да спиш, по дяволите.

— Мислех, че може да имате нужда от мен — рече нервно Конрой с посивяло от умора лице, но винаги на разположение. — Не съм много уморен.

— А аз съм. Ти ме уморяваш. Махай се оттук. Мога и сам да си легна. Нямам нужда от твоята помощ, като сънувам. Махай се оттук. Хайде.

— Да, сър — отвърна Конрой. — Лека нощ, сър. Лека нощ, мистър Странд. — Той излезе през входната врата, смутен от начина, по който бе отпратен, куче — пазач на властта.

— За него има стая над гаража — каза Хейзън. — Този Конрой. Не ми е приятно да спим под един покрив. Обяснимо е, нали, Странд?

— Ами… — смънка Странд притеснен. — Не го познавам и…

— Обяснимо е. Не ви ли попитах дали вярвате в бога?

— Да.

— И вие какво ми отговорихте?

— Казах, че вярвам.

— Вие не сте от това време, Странд. А вярвате ли в десетте божи заповеди?

— Бих казал да — отвърна Странд, чувствайки се глупаво от този пиянски катехизис посред нощ.

— Една среща с моите ко… колеги — продължи Хейзън, — и вашите убеждения ще се променят. „Почитай баща си и майка си.“[7] Късно е, Странд. Обичам да седя тук сам, да си пийвам нещо в малките часове преди лягане и да размишлявам. Да размишлявам. Нали ви споменах за възхищението си от Бъстър Кийтън по време на разходката ни?

— Да.

Е, и какво? — помисли си Странд, изпълнен със съжаление, че не се беше качил горе с Лесли, преди да дойде Хейзън.

— Той знае, че всичко е една планетарна лъжа. Плановете ни пропадат, постиженията ни са смехотворни, на всяка крачка срещаме препятствия, обречени сме де се подхлъзваме на всяка динена кора и той приема всичко това стоически, с мълчаливо достойнство под звуците на божествен присмех. Урок за всички нас. — Хейзън се изсмя дрезгаво, което прозвуча като болезнен вик. — Да размишлявам — рече той. — Сигурен съм, че по-скоро бихте предпочели да идете при прелестната си съпруга горе, при свещените окови на брака, така да се каже, отколкото да стоите тук и да ви притеснявам с моите раз… размиш… мишления за религията. Нищо ми няма, сър. — За първи път той обърна главата си и погледна Странд. Лицето му изглеждаше безутешно. — Въпреки някои доказателства за противното, аз не пия много. „Не си прави кумири.“[8] Заобиколен съм от кумири. Плачете за нашето време, Странд, и приятно спане. Лека нощ, сър.

Странд се поколеба. Беше разтревожен. Какъв ли смут, какъв ли зов за помощ се криеше под пиянското, но олимпийско спокойствие на домакина му в алкохолните часове на нощта? Той поклати глава. По-добре да не се бърка. Със или без морски въздух.

— Лека нощ — смотолеви той и излезе от стаята, чувствайки се напълно неадекватен. Докато се качваше по стълбите, разбра, че няма да каже на Лесли за Хейзън. Ако й опише сцената, тя ще се втурне долу и ще се опита да убеждава Хейзън, и ще го сложи да спи, а той знаеше, че това не би било уместно, никак дори не би било уместно.

Когато се пъхна в леглото, тя протегна ръка към него, сънена и топла.

— Капнал съм — рече той. За първи път не откликна. Все някой път трябва да бъде първи, помисли си, като се опитваше да заспи.

На следващата сутрин Странд слезе долу и завари Хейзън да седи на масата за закуска и да чете „Таймс“. Беше облечен за тенис и носеше стар пуловер поради утринния хлад. Белегът на голото му теме се червенееше грозно, но Странд успя да забележи, че раната се е затворила и е почти зараснала. Бузата на Хейзън все още беше леко синя, но иначе кожата му имаше здрав розов оттенък. Когато Хейзън се изправи и се здрависа с него, Странд видя, че очите му са ясни и ръката му не трепери. И то след такава вечер, помисли си Странд.

— Надявам, се, че спахте добре — каза Хейзън, а гласът му бе спокоен и учтив. — Кетли донесе още един вестник за вас… — Той посочи към бюфета, където имаше един неразпечатан брой. — Не обичам да ми мачкат вестника и предполагам, че повечето глави на семейства приличат малко на мен в това отношение.

— Трябва да ви призная, че и аз съм такъв — отвърна Странд и седна срещу Хейзън. Щом Хейзън предпочиташе да пренебрегва събитията от предната вечер, да се прави, че нищо не се е случило, че не е показвал мъката си, Странд естествено нямаше намерение да му припомня това. — Ще го прочета по-късно. Но моля ви, не бих искал да ви прекъсвам.

— Стига толкова четене засега — рече Хейзън, сгъна вестника и го остави настрана. — Обичайните бедствия. Как беше вечерята?

— Превъзходна.

Хейзън кимна.

— Мистър и мисис Кетли са прекрасни хора. Какво ще искате за закуска? — попита той, когато мистър Кетли влезе откъм кухнята. — Сок, бекон и яйца?

— Да, чудесно. — Вкъщи не даваше на Лесли да става да му приготвя закуска и минаваше с по чаша кафе и една кифла. До обяд винаги му прималяваше от глад.

— Разбра ли какво желае мистър Странд? — обърна се Хейзън към Кетли.

— Да, сър — отговори Кетли и се върна в кухнята.

— А между другото — добави Хейзън — ще кажеш ли на Рони, че ако иска да поиграем тази сутрин, аз ще бъда на негово разположение след тениса.

— Сигурен съм, че ще ви чака — рече Кетли и отново се върна в кухнята.

— Рони е внукът му — обясни Хейзън. — На единайсет години е. Той е подавач в един бейзболен отбор от Юношеската лига[9]. Аз му отбивам ударите. — Той си наля чаша кафе. — Ужасно съжалявам, че ви оставих да се оправяте сами снощи — продължи Хейзън, — но просто нямаше как да се измъкна. Конрой спи като младенец. Аз си подремнах в колата, докато той караше. Чух, че децата ви се прибраха към два през нощта…

— Надявам се, че не са ви обезпокоили.

— Никак. Случайно чух приближаването на колата. Не вдигнаха никакъв шум.

— Ходиха в някакво барче в Бриджхамптън, което Елинор знае.

— Удивително е как младите могат да висят по цели часове в разни долнопробни барове. Особено, след като според Кетли те почти не пият.

Когато Кетли влезе с чаша портокалов сок и нова кана кафе, Странд се запита какво ли още е включил в сведенията си за семейството.

— Иска ми се да вярвам, че Каролайн не е била с… тях на нощния им гуляй.

— Не. Тя гледа малко телевизия и си легна рано.

— Хубаво. Уредих няколко младежи да дойдат сутринта на тенис. Доста са технични и тя ще трябва да бъде в най-добрата си форма, за да не изостава от тях.

— Както виждам, и вие смятате да играете.

Хейзън сви рамене.

— Може би ще се включа в един-два сета. Те са възпитани младежи и ще проявят уважение към възрастта ми. Ще гледат да не ме разкарват много-много по корта. — Той отпи от кафето си. — Условията добри ли са? — попита Хейзън.

— Условията ли? — попита недоумяващо Странд.

— Имам предвид добре ли сте настанени и прочие. Нали нямате буци в дюшека, тръбите не текат и не свирят?…

— Повече от добре — отвърна Странд. Може би, помисли си той, Хейзън просто е забравил за снощи. Ако е така, още по-добре. Направо, великолепно. — Къщата е много приятна.

Хейзън кимна разсеяно.

— Не е лоша. Направена е за тълпи от народ, разбира се. Като семействата на нашите бащи. Често се изкушавам да я продам. С изключение на такива слънчеви утрини като днешната. — Той махна с ръка към облените в слънце прозорци и искрящия океан. — Ако искате после да поплувате, басейнът е затоплен.

— Не, благодаря. — Краката на Странд бяха кльощави и той не обичаше да го гледат по бански. — Просто ще си почивам.

— Както искате. Тук няма никакви правила.

По-точно иска да каже, помисли си Странд, че правилата са толкова строго установени, че вече никой не ги забелязва.

Кетли влезе с яйцата, бекона и препечените филийки и ги сложи пред Странд.

— Сър — обърна се той към Хейзън, — търсят ви на телефона.

— Опасявах се, че така ще стане — рече Хейзън. — Свържи ме в библиотеката, ако обичаш. — Изправи се. — Извинете — каза той на Странд. — Боя се, че няма да свърша бързо. Чувствайте се като у дома си.

И излезе от трапезарията. Странд забеляза, че краката му са дълги и мускулести и спокойно могат да принадлежат на някой младеж. От колоезденето. Той поклати глава, като се удивяваше на физическата и духовната същност на този човек. Радваше се, че Конрой не е на масата. За миг ще изпитат неудобство, когато отново се срещнат. Е, реши той, няма да си развалям деня заради това я. Изяде закуската си със задоволство, намаза препечените филийки с конфитюр и изпи три чаши кафе, докато четеше „Таймс“. Хейзън не се върна на масата и когато свърши, Странд излезе на терасата и се излегна на един шезлонг, затвори очи и обърна лице към утринното слънце.

Тенис кортът се намираше в градината зад къщата и беше защитен от вятъра с висок, хубаво подрязан жив плет. Каролайн и Хейзън с още двама младежи тъкмо започваха да играят, когато Странд пристигна на корта. Той се качи горе да види дали Лесли ще иска да гледат заедно играта, но Лесли още не беше станала и закусваше от една табла, която мисис Кетли й бе донесла. Тя каза на Странд, че тази събота за първи път в живота си няма да прави нищо сутринта.

— Ако след малко блаженството започне да ми омръзва, може да се облека и да сляза на корта. Но не ме чакай. Имам чувството, че ще се излежавам тук до обяд.

Странд се настани на един брезентов стол под малкия сенчест навес до корта. Денят беше горещ и той забеляза, че Хейзън е започнал вече да се поти — бялата му памучна шапка против слънце беше мокра точно под периферията. Алкохолът избива на повърхността, помисли си Странд. Това поне показва, че е човек. Хейзън и Каролайн бяха партньори и за неопитното око на Странд изглеждаха почти на нивото на двамата младежи, които очевидно играеха тенис с треньор още от деца. Хейзън играеше точно и спокойно и удряше топката толкова силно, колкото и другите. Не тичаше много, но винаги успяваше да бъде точно на мястото си и както се стори на Странд, спечели толкова топки, колкото и Каролайн, която непрекъснато подтичваше насам-натам и се хвърляше с ефектни акробатични подскоци към мрежата. Тя явно се забавляваше и според Странд се усмихваше самодоволно, когато спечелеше някой бомбен, сервис или отразяваше удар над главата си. Отначало младежите играеха доста снизходително, с по-леки удари, без да атакуват ъглите, но след като Каролайн и Хейзън спечелиха първите два гейма, те започнаха да блъскат топката с все сила и да я запращат покрай очертанията, без да проявяват отстъпчивост нито пред възрастта, нито пред пола на своите противници.

Сетът завърши седем на пет и бе спечелен от двамата младежи. През това време дойдоха още няколко играчи — двама младежи и едно набито момиче, и се запознаха със Странд, заливайки го с поток от имена, които той не можа да запомни. Не бяха като имената, които Странд четеше в списъка на учениците си в училище. Те седнаха до Странд в сянката на навеса, за да видят края на играта, като отбелязваха безпристрастно: „Хубав удар“, или въздъхваха „Ехаа“ след някоя особено трудно спечелена топка.

— От мен толкоз, дами и господа — каза Хейзън, когато удари в мрежата последната топка от сета. — Много ви благодаря. Каролайн, извини ме, че провалих отбора.

— Аз пропуснах няколко ключови удара — отвърна учтиво Каролайн.

Странд забеляза с одобрение, че тя приема загубите със същата лекота, както и победите. Самият той не бе състезателен тип и не обичаше хората, които се цупят, когато ги бият. Хейзън естествено, въпреки извинението си, беше невъзмутим както винаги. На Странд му беше ясно, че неговите печалби и загуби са в други области.

— Трябва да се извиня — обърна се Каролайн към Хейзън, като се приближи до навеса. — Не искате ли да изиграете още един сет? Аз с удоволствие ще поседя с баща си и ще му разкажа скритите си тревоги.

— Не — отговори Хейзън. — На старите ми кокали им стига толкова за днес. Сега е ред на по-младото поколение.

Той дойде под навеса, свали шапката си и започна да бърше чело с хавлиена кърпа. Беше зачервен повече от обикновено, но не дишаше тежко и ако чувстваше кокалите си стари, това не личеше в походката, с която се отдалечи от корта.

В хладилника в задната част на навеса имаше голяма кана чай с мед и Хейзън наля малко на Каролайн и на двамата младежи, с които бяха играли, докато новодошлите загряваха на корта.

— Ей — обърна се към Каролайн по-високият и по-добър играч от противниците й, който се казваше Брад или Чад. — Вие играете доста солидно, госпожице. Можем да се реваншираме на смесени двойки. Цялото лято ли ще бъдете тук?

— Не — отвърна Каролайн.

— Жалко. Бихте направили чест на сезона.

Той беше хубаво момче, както би го описал Странд, от стандартния американски тип — рус и с непринудено самоуверено държане. Може би, помисли си Странд, трябваше да се отнеса по-сериозно към тениса на младини.

— Каролайн — обади се Хейзън, като остави чашата с изстуден чай, — заповядай тук, когато пожелаеш. Може да ти хареса да участваш в някои от местните състезания.

Каролайн хвърли един бърз поглед към баща си.

— С удоволствие бих опитала — отвърна тя, — ако имам време.

Странд нищо не каза. След сцената с Хейзън предишната вечер не беше убеден, че му се нрави идеята Каролайн да бъде постоянен гост в къщата.

— Давай, Каролайн — извика високият младеж, чието име беше Брад или Чад, — хайде да се обединим и да ги смажем.

Когато те се отдалечиха към корта, за да играят срещу едно от новите момчета и набитото момиче, Хейзън рече:

— Ще ида да си взема един душ. Действа ми потискащо да гледам как играят децата.

— Ще се върна с вас — каза Странд. — Да видя какво правят останалите от семейството.

Той махна на Каролайн, която прокарваше пръсти през косата си и я приглаждаше назад, готвейки се да отбие един сервис.

Изчака Хейзън да си сложи пуловера и бялата шапка и после тръгна към къщата редом с него.

— От месеци не съм изпитвал по-голямо удоволствие от някоя игра — подхвърли Хейзън. — Благодарение на вашата прекрасна дъщеря.

— Струва ми се, че и вие играхте много добре — каза Странд.

— Ами, просто се държах, нищо повече. В деня, в който разбера, че вече не ме бива, ще подаря ракетата си на Смитсъновия институт[10]. След четири-пет години… — Гласът му заглъхна и в тона му се усети пристъп на старост. Той още се потеше и бършеше лицето си с кърпата. — Тези младежи са малко големи за дъщеря ви. По това време момчетата на нейната възраст са в училищата и колежите и не могат да се връщат през почивните дни. Онзи младеж, с когото тя играе сега, е на двайсет и четири години. Работи във фирмата на баща си на Уол Стрийт и очевидно може да отсъства колкото си иска. Много е самоуверен с жените. — Хейзън погледна многозначително Странд. — Както с омъжени, така и с неомъжени.

— На мен ми се струва съвсем благовъзпитан.

Хейзън се засмя.

— Нямах предвид, че изнасилва деца наляво и надясно. Просто си помислих, че няма да е зле да предупредите Каролайн, че той е много по-голям от нея. Ако нямате нищо против, че ви го казвам, изглежда, досега тя е водила доста затворен живот. Изобщо не е като повечето млади момичета, които срещам на разните празненства тук през лятото. Нали знаете, богати деца на разбити семейства, родители, отдали се на пиене и безразборни връзки…

— Майка й много я пази — рече Странд, подразнен от недвусмисленото предупреждение. — Най-малкото дете в семейството и прочие. — После почувства, че с това сякаш упреква Лесли, и побърза да добави: — Сигурен съм, че Каролайн сама знае как да се пази.

— Би било жалко, ако не знае — додаде сериозно Хейзън. — Тя изглежда толкова невинна. А днес невинността се среща тъй рядко, че не бива да се излага на риск. Що се отнася до тениса й — Хейзън вдигна рамене, — има удивително точна представа за възможностите си.

— А те не са достатъчни — подметна Странд. — Спомена ми, че сте говорили за това.

Хейзън се усмихна.

— За толкова млад човек да признае такова нещо също е рядкост. Споделяла ли е с вас някога какво смята да прави, като свърши училище?

— Май че не — отвърна Странд. — Мисля, че е като повечето младежи на нейната възраст в днешно време, които нямат някакви особени способности — просто чакат каквото дойде.

— Не ви ли е казвала, че иска да отиде в селскостопански колеж в западните щати?

— Селскостопански? — повтори невярващ Странд. Защо за бога ще иска да крие подобно нещо от него? — За първи път чувам за това. Защо? Каза ли ви?

Хейзън поклати глава.

— Просто сподели, че иска да отиде някъде, където животът е по-прост и няма да бъде заобиколена от бетон.

— Вярно е, че Сити Коледж не е заобиколен от прерия — отбеляза Странд, — но училището е добро и евтино и ще си живее вкъщи. — Той реши да разпита дъщеря си, когато останат насаме.

— Парите може и да не са чак такъв проблем — рече Хейзън. — Винаги съществува възможност за стипендия.

— Не и при нейните оценки. Елинор получи стипендия, но на Каролайн не й върви много учението, макар че го казвам като неин баща.

— Тя спомена нещо друго, което може да бъде от полза — добави Хейзън. — Напоследък все по-често дават стипендии на жени спортистки…

— Тенисът й може да е добър за Сентръл Парк, но тя самата знае, че не би могла да постигне нищо с него…

— Не става дума за тениса й — обясни Хейзън. — Съгласен съм с вас. Но аз забелязах колко е пъргава. Тича изключително бързо. Попитах я дали е участвала някога в надбягване и тя ми каза, че миналия месец е спечелила бягането на сто метра на спортния празник на училището.

— Да — потвърди Странд. — Спомням си. И все пак… спортният празник на едно малко частно училище…

— Попитах я дали са й засекли времето и излезе, че е пробягала стоте метра за четиринайсет секунди. За момиче, което не е тренирало и няма специална подготовка, това е просто забележително. При добра подготовка тя може да достигне до олимпийското време. Жалко, че в нейното училище няма програма за между училищна интеграция, иначе много добри училища биха изявили желание да я вземат. Познавам човека, който се занимава с обществените връзки на едно учебно заведение, наречено Тръскот Коледж — то е в Аризона, която се намира достатъчно на запад, — и вярвам, че ако моят приятел каже, че аз съм набелязал добър кандидат за техния отбор, би могъл да накара катедрата им по физическо възпитание да се заинтересува. Училището има силно застъпен селскостопански профил.

— Споменахте ли нещо от това на Каролайн? — попита разтревожено Странд, предусещайки как пред него ще се изпречат огромни семейни усложнения.

— Не — отговори Хейзън. — Сметнах, че ще е по-разумно да поговоря първо с вас и с майка й, преди да съм събудил у нея някакви надежди.

— Благодаря ви — рече сухо Странд, неволно ядосан, че дъщеря му беше споделила с един почти непознат човек съвсем интимни неща, които обаче бе крила от родителите си. Когато у тях идваха гости, тя отвръщаше на въпросите им с по една дума и гледаше при първия удобен случай да се прибере в стаята си. — Ще трябва да си поговоря с това момиче.

— Както и да е — добави Хейзън, — мислех, че двамата с жена ви трябва да знаете поне какви са възможностите.

— Живеем в странни времена — забеляза Странд и се усмихна. — Когато едно момиче може с бягане да си осигури образованието. Май ще взема да си купя хронометър и ще започна да засичам времето на моите ученици, вместо да им досаждам с изпити.

— Ако с Каролайн решите, че искате да проучите какво е положението, ще се радвам да се обадя на моя приятел в колежа.

— Много мило от ваша страна, че предлагате да ни помогнете, но струва ми се, вие си имате достатъчно други неща, за които да мислите и без да си блъскате главата как дъщеря ми може да стане фермерка на пет хиляди километра от дома си.

— Аз подразбрах, че тя няма намерение да се отдава на земеделие. Сподели, че после иска да учи за ветеринарен лекар, а това ще бъде подходящо начало…

— Ветеринарен лекар… — Странд не успя да скрие слисването в гласа си. Спомни си своя разговор с Джудит Куинлан, в който тя беше споменала на шега, че ако се откаже от учителството, ще стане ветеринарен лекар. Да не би това да беше някакъв нов вид умопомрачение сред жените, избухнало внезапно в центъра на града? — Ветеринарен лекар — повтори той. — Ама ние никога не сме имали нито куче, нито котка вкъщи. Каза ли ви откъде й е хрумнала тази идея?

— Попитах я и тя, изглежда, се стесняваше, може би дори се смущаваше да ми отговори. Просто измърмори нещо, че имала летни причини. Така че аз не настоявах повече.

— А вие какво мислите по този въпрос? — запита Странд почти нападателно.

Хейзън сви рамене и те продължиха да вървят.

— Смятам, че в днешно време е модерно младите да се оставят сами да си избират професия. Предполагам, че това не е лошо. Имам чувството — може и да се заблуждавам, разбира се, — че сега щях да бъда по-щастлив, ако баща ми не беше определил какъв път да избера в живота. Кой знае? — Той извърна глава, присви очи и се взря с любопитство в Странд. — Да предположим, че при същите условия, когато сте били на възрастта на дъщеря си, имахте възможност да избирате — пак ли щяхте да се спрете на това?

— Ами… — отвърна неловко Странд — не. Мечтата ми беше да стана историк, а не да тъпча главите на непослушните ученици с два-три изтъркани факта от миналото. Ако имах възможност да отида в Харвард или в Оксфорд, да се поровя спокойно няколко години из архивите и библиотеките в Европа… — Той печално се засмя. — Но трябваше да си изкарвам хляба. Налагаше се да си намирам временна работа, която да ми осигурява достатъчно средства, за да избутам по някакъв начин и получа диплом от Сити Коледж. Може би ако бях по-твърд… Е, да, но не бях. Стари амбиции. — Негов ред беше да свие рамене. — От години не съм се сещал за тях.

— Да предположим — продължи Хейзън, — че по някакъв начин бяхте отишли в Харвард, бяхте прекарали тези години в Европа, бяхте успели да станете това, което искате, и бяхте видели името си почетено по рафтовете на библиотеките, щяхте ли да бъдете… ъ… ъ… — той търсеше най-точната дума — по-доволен, да речем, отколкото сте сега?

— Може би да — отвърна Странд. — А може би не. Никога няма да узнаем.

— Искате ли да се обадя на моя познат в Тръскот? — Странд признаваше, че Хейзън умее да притиска свидетелите до стената, където отговорът трябва да бъде „да“ или „не“.

Той замълча за миг и си представи как ще изглежда домът им, докато Каролайн е по цели месеци на училище и после, когато ги напусне завинаги. Тогава двамата с Лесли ще се сблъскат със същия проблем, който имаше Хейзън — празните стаи у дома.

— Не мога да ви отговоря веднага — каза Странд. — Ще трябва да обсъдя това с жена си. Не си мислете, че не съм ви благодарен за проявената загриженост…

— Благодарността няма нищо общо с тази работа — сряза го Хейзън. — Не забравяйте, че аз трябва да ви бъда благодарен за много повече. Съвсем близко до ума е, че нямаше да стоя тук или където и да било другаде, нямаше дори да разговарям с вас, ако Каролайн не се беше намесила при нападението в парка.

— Но тя не е знаела какво прави. Питайте я. Постъпила е съвсем инстинктивно.

— И точно затова постъпката й е още по-похвална — възрази Хейзън. — Не е толкова спешно. Поговорете с жена си и с момичето и ми кажете какво сте решили. Обядът е в един. Поканил съм няколко приятели, между тях има двама души, с които може би ще ви бъде интересно да разговаряте — един учител по история от колежа в Саутхамптън и един преподавател по английски.

Образцов домакин, помисли си Странд. Ако гостът му беше летец изпитател, Хейзън сигурно щеше да изрови други двама летци изпитатели, за да могат да сравняват катастрофите си по време на обяда.

Когато стигнаха до къщата, Странд забеляза на алеята за колите някакво високо и много слабо момче, което държеше два вида бейзболни ръкавици[11].

— Ето и другата половина от батареята — каза Хейзън. — Имате ли нещо против да ни бъдете съдия?

— Ще се постарая — съгласи се Странд.

— Добро утро, Рони — поздрави Хейзън. — Това е мистър Странд. Той ще обявява „добрите“ и „лошите“ топки[12].

— Добро утро, сър. — Рони подаде на Хейзън кетчърската ръкавица. Хейзън удряше издутата част на ръкавицата, докато прекосяваха алеята към моравата, граничеща с нея. Той сложи кърпата си на земята вместо завършващата плочка и Рони се отдалечи с много сериозно изражение на разстояние за подаване. Хейзън приклекна зад кърпата, като се наведе без усилие, а Странд застана зад него, мъчейки се да сдържи усмивката си.

— Имаш пет подавания за разгряване — провикна се Хейзън към момчето — и после започваме да броим. Обичайните знаци, Рони. Един пръст за летяща топка, два — за парабола, три — за удар.

— Да, сър.

Мятането му беше технично, състоеше се от няколко последователни скокливи движения, след което накрая той извиваше тялото си с гръб към плочката, преди да се обърне и да подаде топката.

Странд разпозна стила на „Янките“, чиято игра момчето вероятно следеше по телевизията. То явно бе под впечатление от Луис Тиънт, стария кубински подавач, който имаше най-забележителния начин на подаване в бейзбола. Още веднъж трябваше да прикрие усмивката си.

Топката се приближи бавно до кърпата. Странд се досети, че момчето бе целяло да пусне парабола.

След петото мятане Странд извика:

— Бий!

— Точно така, момчето ми — рече Хейзън. — Пусни я покрай тях.

Рони се наведе, за да види знака, съвсем в стила, на Тиънт, вдигна левия си крак и метна.

— Първа „лоша“ топка — изрева Странд, завладян от духа на играта на Хейзън с момчето.

Хейзън погледна кръвнишки през рамо.

— Какво става с тоя съдия, да не е сляп? Няма ли да ни даде корнер?

— Играй „лоша“ — каза високо Странд.

Хейзън му намигна силно и се обърна с лице към подавача.

След петнайсет минути, в които Странд великодушно отброи десет „изгаряния“[13] срещу четири „ъгъла“[14], Хейзън се изправи, отиде до Рони, ръкува се с него и го похвали:

— Добра игра направи, Рони. След още десет години ще бъдеш готов за големите бейзболни лиги.

Той даде ръкавицата си на момчето, което за първи път се усмихна, и после двамата със Странд влязоха в къщата.

— Много хубаво направихте — рече Странд.

— Той е добро момче — съгласи се нехайно Хейзън. — Макар че от него няма да излезе кой знае какъв бейзболист. С няколко секунди е по-бавен, отколкото трябва, и никога няма да успее да постигне нещо. В деня, в който го разбере, ще му бъде доста тежко. Едно време аз също обожавах тази игра, но после дойде ден, когато почувствах, че никога няма да овладея параболата. Така се прехвърлих на хокея. Имах необходимите качества. — На лицето му се появи неприятна усмивка. — Грубост и хитрост. Благодаря за съдийството. Довиждане до обяд. Вече съм готов за душа. Нямате представа какво значи да клечиш така десет минути. — Той се запъти към своето крило на къщата.

Странд не се качи в спалнята, където предполагаше, че жена му още се наслаждава на удоволствието да не прави нищо една съботна сутрин. Още не беше готов да разговаря с Лесли. Вместо това отиде при басейна, където завари Елинор и Джими да се пекат на слънце.

Елинор бе по бикини и лежеше, изтегнала се по корем, на една рогозка, а Джими бе приклекнал до нея и мажеше гърба й с лосион. Тя беше разкопчала презрамките на сутиена си, за да не й останат бели резки, като почернее, и стойката й, с почти оголените гърди, бе за Странд поне определено еротична. Тялото й с тънкия кръст, налетите бедра и атлазената кожа му напомняше смущаващо за тялото на майка й и след като я погледна веднъж, когато приседна на ръба на един плажен стол, Странд продължи да наблюдава морето. Елинор и Джими играеха на думи, единият казваше буква, а другият прибавяше друга, с цел да принуди противника си да изрече буквата, която ще завърши думата и така да загуби една точка.

— „Р“ — каза Елинор. — Здравей, татко. Как е мис Уимбълдън, 1984?

— Кара момчетата да тичат — отвърна Странд, като му се искаше тя да закопчее сутиена си.

— „А“ — добави Джими.

— Явно е, Джими — рече Елинор. После се обърна към Странд: — Всички трябва да изкажем специална благодарност на страшилището на Сентръл Парк за цялото това великолепие, което ни поднесе. „П“, Джими. Още не съм виждала нашия любезен домакин. С какво смята да ни забавлява?

— С обяд — отвърна Странд.

— Жалко, ще ме извиниш ли? Поканена съм на обяд. Един мъж, когото снощи срещнах случайно в бара, ще дойде да ме вземе за обяд с няколко хора на перото. Той пише стихове. За малките списания. Не гледай толкова ужасено, татко. — Тя се засмя. — Стиховете му са доста слаби, но той има постоянна работа. „П“, Джими.

— Срещна случайно — подметна Джими. — Та снощи той те чакаше със затаен дъх. „А“

— Много си хитър, Джими. — Странд не знаете дали тя имаше предвид, че Джими е хитър, задето каза „А“ или дето беше разбрал, че срещата предната вечер е била предварително уговорена. Тя въздъхна. — Умно момче си. Предавам се. Коя е думата?

— Рапан — отговори победоносно Джими.

— Ти спечели. Много си досаден, когато играем на думи. Винаги ме бие — обърна се тя към баща си. — А уж аз съм била умницата в семейството.

— Готова си — обяви Джими и затвори капачката на шишенцето с лосион. — Искаш ли още да играем?

— Не сега — отвърна Елинор. — Слънцето ме замайва. Ще се пека, докато моят кавалер дойде да ме извика.

— Аз ще взема да поплувам малко в басейна — каза Джими и се изправи.

Беше висок и слаб като баща си, ребрата му се брояха, а големият му свиреп нос стърчеше изпод същите дебели тъмни вежди. С неудоволствие Странд направи сравнение между сина си и младежите, които току-що бе гледал на тенис корта. Там, където те бяха стройни и мускулести, Джими беше направо кльощав и имаше такъв вид, сякаш нямаше да може да издържи и един сет на корта. Джими твърдеше, че всички видове спорт само те карат да се потиш и ти скъсяват живота. Когато Каролайн го дразнеше за неговия заседнал живот, той цитираше шегата на Киплинг за мъжете спортисти във Великобритания. „Глупци във фланелки пред вратата, объркани простаци зад чертата.“ Поне няма опасност, помисли си Странд, Хейзън да се опита да изпрати Джими да учи със спортна стипендия.

Джими цамбурна със страхотен плясък в басейна и заплува щастливо в стил, който Странд трудно би могъл да определи.

— Кой е кавалерът, както го наричаш, дето ще дойде да те води на обяд? — попита Странд.

— Не го познаваш — отвърна Елинор.

— Същият, за когото ми спомена ли? Онзи от гръцкия остров?

Елинор се поколеба за момент.

— Същият. Той реши, че ще бъде добре да се срещнем на неутрална територия. Не е задължително да го виждаш, ако не искаш.

— Разбира се, че искам — каза Странд.

— Добре изглежда, ако за това се безпокоиш — добави Елинор.

— Не се безпокоя за това.

— Милият ми татко.

— Мислиш ли, че ще бъде учтиво да изчезнеш така, без да се обадиш на мистър Хейзън? Все пак ти дори не си го видяла още тук, а си прекарала нощта в дома му.

— Аз не съм виновна, че той не дойде за вечеря снощи. — Изглеждаше, като че се оправдава. — Всъщност, нали си плаща дълга към Каролайн, теб и мама, убедена съм, че това му стига.

Дълга, помисли си Странд. Колко неприятно казано.

— Ще се върнеш ли за вечеря?

— Ако желаеш.

— Желая.

Елинор въздъхна.

— Добре.

— Елинор — добави Странд, който искаше тя да се изправи и да закопчее сутиена си. — Ще ми се да ти задам един въпрос.

— Какъв? — застана нащрек тя.

— Става дума за Каролайн. Мислиш ли, че е достатъчно голяма, за да замине да учи някъде далече?

— Аз направих същото на нейната възраст — отговори Елинор. — Няма значение. Но смятах, че тя ще бъде в Сити. Не е далече. Просто не е в центъра.

— Ами ако сме променили решението си?

— А как ще се справите двамата с майка — спането, храната, таксите за обучението й и така нататък? Ще се хванете на допълнителна работа ли? Не мисля, че на вашите години…

— Ами ако смятаме, че ще можем да се справим?

— Как?

— Някак си. — Той предполагаше, че Елинор ще освирка идеята Каролайн да се облече с тренировъчен екип.

Най-после Елинор закопча презрамките на сутиена си на гърба и седна.

— Ако искаш да знаеш истината — каза тя, — мисля, че ще си бъде по-добре вкъщи. Тя е по-малка, отколкото бях аз на нейните години, и то доста. Това едно, другото е, че вкъщи не се навъртат никакви момчета, нито пък я търсят по телефона. Не си ли го забелязал?

— Не — призна Странд.

— Когато аз бях колкото нея, телефонът се скъсваше да звъни.

— Така беше.

— Тя мисли, че е грозна — продължи Елинор. — Смята, че отблъсква момчетата. Затова обича да ги бие на тенис корта. Аз поне ги поставях натясно с ума си. — Тя се засмя самодоволно. — Някак по-достойно е и е по-трайно.

— Грозна ли? — Странд беше стъписан. — Каролайн?

— Родители, родители — въздъхна Елинор. — Дали и аз, като стана майка, също ще бъда сляпа, как мислиш?

— Но тя не е грозна. Само преди малко мистър Хейзън специално си направи труда да ми каже колко е прекрасна.

— Старчески похвали — подметна Елинор. — Не струват дори за едно седемнайсетгодишно маце в някое кино.

— Какво ще стане, ако ти кажа, че според мен тя е… ъъ… е ако не точно красива… то поне много хубаво момиче?

— Старческа проява на бащинство — отсече Елинор. — Ти ме запита какво мисля за сестра си. Е, добре, какво искаш, да ти угодя ли, или да ти кажа какво мисля?

— Въпросът ти е провокационен — запротестира Странд.

— Провокационен или не, кажи какво искаш?

— Той може да има само един отговор — отвърна Странд, мъчейки се да говори с достойнство.

— Тя мисли, че е грозна заради носа си. И това е нормално. Децата й се подиграват заради него още от първи клас. Същият е като твоя, но на теб ти отива, а и у Джими изглежда нормално, той ще свикне с него. Ала за нея — като вижда какво носле има майка, пък и аз, право да си кажем, този страндовски нос е ужасно проклятие. Разбери ме, татко — продължи тя по-меко, като забеляза слисания вид на баща си. — Не твърдя, че тя е права да се чувства така или че не е чудесно момиче, но това е положението. Ако едно момиче смята, че е грозно, и отиде някъде съвсем само, далеч от любещата подкрепа на добрите си мама и татко и от своето хубаво сигурно легло, в което да се приютява всяка вечер, има голяма вероятност то да… о, по дяволите, да се хвърли в ръцете… в живота на първото срещнато момче или мъж, който му подхвърли, че е хубаво, независимо какви са подбудите му, нито колко е или не е подходящ той за него. Ти ме попита за съвет. Оставете я при вас вкъщи, докато порасне.

Джими излезе от басейна, като изтръскваше водата от тялото си и отпушваше ушите си.

— Него нищо не го питай — предупреди Елинор. — Още един съвет от мен.

— Някой ден, Елинор — рече Странд, — ще те запитам какво според теб трябва аз да направя с живота си.

— Остани такъв, какъвто си. — Тя се изправи и го целуна по бузата. — Няма да го понеса, ако се промениш.

Странд беше сам на терасата. Елинор се бе качила да се облече за обяда, а Джими се беше запилял някъде по плажа. Странд бе доволен, че Лесли не е слязла долу. Когато беше разтревожен, както сега, тя винаги познаваше, щеше да изтръгне от него причините и тогава цялата й блажена мързелива сутрин щеше да отиде по дяволите. Един член от семейството се измъчваше през двайсетия век и това беше достатъчно за деня.

Странд се чудеше дали да не се качи да си обуе бански гащета и да поплува в басейна. В момента нямаше кой да забележи колко са жалки краката му, нито до каква степен кльощавата му фигура прилича на тази на Джими. Точно когато се канеше да стане, от къщата излезе мистър Кетли.

— Мистър Странд, един джентълмен търси мис Елинор.

— Кажете му да дойде тук, моля.

Когато младежът дойде на терасата, Странд стана да го поздрави.

— Аз съм бащата на Елинор — рече той и те се ръкуваха. — Тя ей сега ще дойде. Облича се.

Младежът кимна.

— Казвам се Джузепе Джанели — представи се той. — Звучи смущаващо мелодично. — После се засмя. — Приятелите ми викат Джо. — Странд предположи, че той е на двайсет и осем — двайсет и девет години. Имаше приятен плътен глас и беше поразително красив, с големи зелени очи, в които като че ли проблясваха златни точици, с мургаво лице и гъста къдрава черна коса. Беше висок почти колкото Странд, носеше бели панталони, сандали и синя плетена блуза, която откриваше мускулестите му загорели ръце и беше силно опъната на широките му рамене и свободна около кръста. Странд се радваше, че не го бе сварил по бански гащета.

— Бива си го местенцето тук — каза Джанели и се огледа. — Някой е имал предвидливи предци.

— Като го видя снощи, синът ми възкликна: „Каква грандиозна архитектура!“

Джанели се засмя? Смехът му бе тих и приятен и отиваше на бавния му слят говор.

— Ах, този Джими — рече той. — Снощи добре си прекара.

— Защо, какво е направил — попита Странд, — да не се е напил?

— А, не, нищо подобно — Джанели се усмихна. Лицето му, мъжествено почти като на някоя скулптура, със смели линии на веждите, носа и челюстта, внезапно и учудващо омекна. — Ако се беше напил, аз естествено нямаше да кажа на баща му. Не, изпи само една-две бири. Изнесе цял концерт.

— С какво? — Странд беше успял да склони Джими да не взема електрическата си китара през уикенда, като го убеждаваше, че гостоприемството дори на един милионер си има своите граници.

— Някакво момиче беше там с китарата си — отвърна Джанели. — Тя изсвири една-две песни. От тези тъжните, нали ги знаете, защо живея, защо светът е толкова несправедлив към мен, популярни глупости. Когато тя свърши, Елинор я попита дали ще си даде за малко китарата на Джими и Джими подкара заедно с пианиста. Знаете ли, той наистина може да свири, мистър Странд.

— До този момент още не съм се образовал достатъчно в новата музика, за да мога да го оценя напълно.

— Трябваше да го чуете снощи — продължи Джанели. — Сигурно свири повече от час. Елинор не ви ли каза?

— Тази сутрин трябваше да говорим за други неща — обясни Странд и си помисли, че сигурно изглежда много старомоден в очите на младежа. — Джими постоянно разправя, че търси нов звук, и аз съм решил, че когато го открие, сигурно ще ми съобщи.

— Не знам какво откри снощи — рече Джанели, — но във всеки случай откри нещо.

— За в бъдеще — каза Странд — може би ще трябва да придружавам децата си, когато излизат вечер.

— Можеше да бъде и по-лошо — вметна любезно Джанели. — Имате ли нещо против да седна?

— Извинявайте. Заповядайте, седнете.

И двамата седнаха.

— Елинор каза, че ей сега ще дойде — подхвърли Странд. — Нали знаете какво означава това, когато една жена се облича за излизане.

— Елинор обикновено е доста точна — отвърна Джанели. — Плюс-минус пет минути. Не мога да се оплача в това отношение.

Той говори за нея, като че ли е негова, помисли си Странд с негодувание. Внимаваше да не се издаде. Щом беше точна с Джузепе Джанели, значи се държеше необичайно. Вкъщи беше прословута с бавенето си. По-нататък ви очакват изненади, млади момко, рече си злорадо Странд. Ако изобщо има по-нататък.

— Елинор говорила ли ви е нещо за мен? — попита Джанели, като обърна дълбоките си зелени очи към Странд и го погледна честно и открито, по мъжки. Това момче не е вчерашно, помисли си Странд. — Имам предвид нещо по-така.

— Спомена, че пишете стихове — отвърна Странд. — После ми каза да не гледам толкова ужасено, защото стиховете били слаби и си имате постоянна работа.

Джанели се засмя. На Странд му беше трудно да не се почувства стоплен от тихия приятен звук.

— Бива си я, нали?

— Така е — съгласи се Странд. — Не ми е рецитирала стихотворенията ви.

— Имали сте късмет, мистър Странд.

— Не ми каза и какво работите. — Боже господи, помисли си Странд, говоря като някой старомоден баща, който разпитва кандидата на дъщеря си дали е достоен да се ожени за нея. — Тя познава най-различни младежи и всички, изглежда, имат много странни професии.

— Моята не е толкова странна — въздъхна Джанели. — Де да беше така. Работя при баща си. Той е строителен предприемач. Занимавам се с тухли, цимент, с трудови отношения и камиони. Считам го за временно отклонение от моя страна. Баща ми също няма високо мнение за стиховете ми. — Джанели се засмя и престана да говори за баща си.

Средното поколение помисли си Странд, бащата работи, синът се мотае в бели памучни панталони из някое курортно градче. Джанели предприемачът, който чете вестници, ходи на кино и сигурно е гледал „Кръстникът“. Странд се почуди дали няма връзки с мафията. С Коза Ностра. Във филма синът също беше завършил колеж. Засрами се от себе си заради тази мисъл и смени темата.

— Елинор ми разправи, че смятате да идете на някакъв гръцки остров през лятото по време на отпуската й. — Той погледна изпитателно Джанели да види каква ще е реакцията му. Реакция нямаше.

— На Спеце — подхвърли небрежно Джанели. — Имам приятели там, които притежават къща край морето. Тя е в съседство с бившата вила на Онасис. Той умря. Идеята ни хрумна късно една вечер, както обикновено се случва с подобни неща!

На Странд никога през живота, нито през деня, нито през нощта, не му бе хрумвала идеята да прекара три седмици на един остров с жена, която не му е съпруга, в съседство с гръцки корабостроителен магнат, но той не сметна за необходимо да споделя това с Джанели.

— Впрочем къде се запознахте с Елинор?

— А, една вечер в бара на Боби — отвърна спокойно Джанели. — Миналото лято. Седяхме на бара и се заприказвахме.

Заприказвали се, помисли Странд, като си спомни колко внимателно беше издирил адреса на Лесли и телефонния й номер, как беше чакал цяла година, преди да се осмели да й се обади, как се беше потил под свирепите погледи на баща й и майка й, когато най-накрая се появи във всекидневната им, за да я заведе на вечеря и театър. Заприказвали се, след това остров в Егейско море, а сетне какво? Това поколение, рече си Странд, от нищо не се притеснява. По принцип той одобряваше подобни отношения. Но не беше сигурен какво точно изпитва, докато седи на слънце и чака този младеж да заведе дъщеря му на литературен обяд, а после къде?

— Открихме, че имаме общи интереси — казваше в това време Джанели.

— Какво например? — попита Странд.

— Не пиенето — ухили се Джанели. — Уолас Стивънс[15]. Какво харесваме на Ню Йорк и какво ненавиждаме в него.

— Това сигурно е поддържало разговора за известно време — обади се сухо Странд.

— До три сутринта.

— Освен писането на стихове, какво друго бихте желали да правите?

— Наистина ли искате да знаете? — Джанели го погледна сериозно.

— Разбира се.

— Бях редактор на вестника в Браун. Там завърших колеж. Харесваше ми. Може би просто защото ми беше приятно да виждам името си във вестника. Суета. Но мисля, че не беше само това. Надявам се, че баща ми ще ми помогне да си купя вестник в някое малко градче. Където ще живея в къща с двор и сам ще си бъда господар, ще провеждам малки кампании и прочие, ще хвърлям мошениците в затвора, ще гледам профсъюзите да бъдат честни, ще разкривам всички машинации, ще следя за избирането на свестен конгресмен, ще оправя ръководството на библиотеката и наредбата за райониране, за да не се повторят никога вече Виетнам и Уотъргейт, ей такива дребни неща. Романтични, идеалистични мечти на американско богато момче. Да оставя своя отпечатък върху епохата според скромните си възможности. Баща ми каза: „Прави се на Дон Кихот с твои пари.“ Край на интервюто.

С каква готовност говори новото поколение за себе си, помисли си Странд. Но буди възхищение посвоему.

— Споделяли ли сте с Елинор тези неща?

— Всичко.

— Тя какво мисли?

— Тя е против — отвърна Джанели. — „Твоя си работа, скъпи!“ Елинор се изкачва към върха през труповете на възпитаници на Търговския институт в Харвард и идеята да си сложи зелени сенки на очите и да редактира статия в някое затънтено градче не я привлича. И вие ли смятате, че съм глупак?

— Не, защо? — Идеята на Джанели дори доста се хареса на Странд, макар че трябваше да се вземе предвид ужасната статистика за ежегодните банкрути на дребните предприятия в Америка и поглъщането на слабите независими вестници. — Тогава няма да имате много време за Гърция обаче.

— Съществуват и по-хубави неща от Гърция — отвърна Джанели. — Е, сега знаете най-лошото за мене. — Той отново се ухили. — Да си вървя ли и да ви оставя да кажете на Елинор, че сте ме изгонили от къщата?

— Нищо подобно. — Странд стана. — Ще видя защо се бави.

Но тъкмо когато тръгна към къщата, Елинор излезе със свеж и наперен вид, вирнала нагоре малкия си прав нос, с ярък шал на главата.

— Здравей, Джо — каза тя. — Подранил си.

— Дойдох точно навреме — отвърна Джанели и се изправи. — Няма значение. Запознах баща ти с моите недостатъци и добродетели. Готова ли си?

— Напълно. Не си ли личи?

— Изглеждаш великолепно — каза Джанели.

— Ще трябва да се задоволиш с това — рече Елинор. — До скоро виждане, татко.

— Колко скоро? — попита Странд.

— Ами скоро. — Тя му се усмихна и хвана Джанели под ръка.

Те се отдалечиха. Странд трябваше да си признае, че заедно наистина изглеждат великолепно. Да бъдеш баща, си има и добри, и лоши страни.

След като тръгнаха, Лесли дойде на терасата, облечена за обяд с дълга памучна пола, вдигнала нагоре косите си по онзи начин, който винаги караше Странд да изпитва нещо средно между възхищение и болка.

— Как изглеждам? — попита неуверено тя.

— Великолепно — отвърна той.

Обядът не достави удоволствие на Странд, макар че на масата, наредена на засенената с огромен навес тераса, имаше превъзходни студени омари, pate[16], студено вино и салата от авокадо, морето беше спокойно и синьо, двамата преподаватели от Саутхамптън Коледж и жените им бяха доста приятни и средно интелигентни. Той непрекъснато гледаше Каролайн или по-точно носа й. Определено може да се каже, че не е грозен, мислеше си Странд, сърдит на Елинор, задето бе вдигнала такъв шум около него, в друго време би могъл дори да се смята красив за жена. Но той не можеше да не забележи, че докато другите трима млади тенисисти и двете момичета, които бяха поканени, се хранеха заедно сред приказки и смях на висок глас, Каролайн бе предпочела да седне настрана с майка си и жената на преподавателя по история.

По дяволите, помисли си той, Елинор беше права. Старческа проява на бащинство. Изпитваше желание да отиде при Каролайн, да я прегърне и да й прошепне: „Мила моя, ти си красива“, и да се разплаче в късо подстриганата й руса коса.

Вместо това се обърна към преподавателя по история до него и попита:

— Извинете, какво казахте, сър?

Преподавателят, който приличаше малко на Айнщайн и знаеше това, та си беше пуснал косата да порасне като гривата на учения, го изгледа странно за миг.

— Питах ви как разглеждате въпроса за Виетнам във вашите часове. Имам предвид в системата на държавните училища.

— Ние не преподаваме най-нова история.

— Историята с Виетнам не е чак толкова нова — възрази преподавателят. — В края на краищата нашият проблем с него е свързан още с Втората световна война. В последна сметка историята е една паяжина без шевове. Момчетата отиваха в армията направо от класните стаи. Настъпи криза в съвестта ни, която едва не разцепи нашата катедра на три.

Странд реши, че не бива да приема този човек сериозно.

— Това не беше включено в учебната ни програма — отвърна Странд със съзнанието, че се държи грубо, и то не защото човекът беше казал нещо, а заради разговорите си с Хейзън и Елинор сутринта и защото бе видял, че Каролайн се е настанила до майка си. В неговата катедра не настъпи разцепление, нито пък се случи подобно нещо с него. Той осъди войната, писа на своя конгресмен, подписваше петиции с риск да загуби работата си, говореше вкъщи на вечеря в присъствието на Джими, че е на страната на момчетата, които бягаха в Швеция или се регистрираха, че отказват да служат в армията. Но не можеше да изтърси всичко това, докато ядеше студени омари и pate de foie gras[17] в слънчевата празнична атмосфера на брега на морето.

За щастие в този момент Хейзън се приближи и му спести по-нататъшния разговор с Айнщайн.

— Извинете, мистър Странд — обърна се той към него, — мога ли да поговоря с вас за малко?

— Разбира се — отвърна Странд и стана. Той последва Хейзън в къщата.

— Съжалявам, че ви безпокоя — каза тихо Хейзън в празната всекидневна, — но трябва да тръгна за града. Заради онзи телефонен разговор по време на закуската тази сутрин. Искам да се измъкна незабелязано. Не ми се ще да развалям обяда с безброй сбогувания и обяснения. Нали ме разбирате?

— Естествено.

— Извинете ме пред жена си. Макар че бяхме толкова за кратко заедно през този уикенд — продължи Хейзън, — беше ми много приятно, че дойдохте. Всички, без изключение — подчерта той. — Следващия път ще прережа телефонните кабели.

— Наистина беше знаменито — рече Странд. Ако Джими присъстваше и знаеше какво се бе случило предната вечер, и беше чул разговорите сутринта, щеше да каже: „И аз така мисля, братко.“

— Нали ще ми се обадите през седмицата? — попита Хейзън, докато се ръкуваха.

Конрой чакаше в коридора, търпелив колесничар, облечен в тъмен официален костюм, и двамата с Хейзън бързо се упътиха навън към очакващия ги мерцедес.

[1] Район на Ню Йорк в западната част на Лонг Айланд. — Б.пр. ↑

[2] en masse — Вкупом, всички заедно (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Камил Писаро (1830–1903) — френски художник импресионист. — Б.пр. ↑

[4] Морис де Вламенк (1876–1958) — френски художник експресионист. — Б.пр. ↑

[5] Марк Шагал (1889–1985) — френски художник от руски произход. — Б.пр. ↑

[6] Раул Дюфи (1877–1953) — френски художник и литограф. — Б.пр. ↑

[7] Една от десетте божи заповеди (Изход, 20:12) — Б.пр. ↑

[8] Една от десетте божи заповеди (Изход, 20:4). — Б.пр. ↑

[9] Отборите по бейзбол в САЩ играят в няколко лиги, които се образуват по възраст и по райони. — Б.пр. ↑

[10] Един от най-крупните културни центрове на САЩ, основан в 1846 г. във Вашингтон. — Б.пр. ↑

[11] Ръкавицата на кетчъра — играча, който стои на завършващата плочка и улавя пропуснатите от посрещача топки, е кожена с един пръст и е вдлъбната по особен начин на дланта, за да може топката да не се изплъзва лесно. Другите играчи носят обикновени кожени ръкавици. — Б.пр. ↑

[12] „Добра“ топка при подаване е тази, която е насочена от подавача точно над завършващата плочка. Всяка топка встрани от нея е „лоша“. При четири „лоши“ топки на подавача посрещачът има право да отиде до първия ъгъл — Б.пр. ↑

[13] Играчът „изгаря“, ако направи три грешки, ако не уцели хвърлената от подавача топка или я изпрати в „лоша“ територия (вътрешното поле), или полевите играчи и аутфийлдърите я уловят в летеж — Б.пр. ↑

[14] Игрището за бейзбол се състои от три ъгъла, като целта е всеки играч да обиколи и трите, за да се реализира „тур“. Победителят е отборът с най-много „турове“. — Б.пр. ↑

[15] Уолас Стивънс (1879–1955) — американски поет, продължил традицията на Уитман. — Б.пр. ↑

[16] pate — пастет (фр.). — Б.пр. ↑

[17] pate de foie gras — пастет от черен дроб (фр.) — Б.пр. ↑

6

Името ти почетено по рафтовете на библиотеките… Той знаеше ли своето собствено име? Ето онзи човек, който си служеше с неговото име, водеше друг живот. Активен, а не лежеше в чуждо легло с шума на прибоя или на кръвта, пулсираща в ушите му…

— Как прекара уикенда? — попита Джудит Куинлан.

— Консумирах — отвърна Странд. — В най-добрия смисъл на думата.

Джудит се засмя.

— Мога да се досетя какво значи това.

Беше студен следобед, преваляваше дъжд и след часовете те бяха седнали до набраздения прозорец на кафенето, доволни, че могат да се подслонят от лошото време поне за четвърт час след свършената през деня работа. Странд беше разказал на Джудит някои неща за Хейзън и като опита да не се хвали, бе описал приключението на Каролайн в парка. Той пиеше с благодарност кафето си. Не бързаше да се прибира вкъщи. В неделя, след като Конрой ги бе оставил пред блока им, беше прекарал една мъчителна нощ с Лесли. Движението по пътя откъм Лонг Айланд бе много натоварено и пътуването продължи доста дълго. Лицето му гореше от слънцето, събрано през двата дни, и той знаеше, че Лесли бе забелязала замисления му вид и ще започне да го разпитва веднага щом се приберат вкъщи. Странд нямаше навик да крие нищо от нея, а и не знаеше как, и съзнаваше, че или ще се държи глупаво, или ще се нацупи, когато тя го подхване.

В събота вечерта, когато опита да се любят, той се провали. Това му се случваше за първи път, откакто бяха женени. Лесли се престори, че нищо не се е случило, и кротко заспа до него, но той се въртя неспокойно цяла нощ и когато накрая се успокои, засънува неясни зловещи сънища. После в неделя тя се извини с главоболие и прекара деня в стаята си. Той не искаше да й каже за Каролайн, преди да е решил какво отношение да вземе по предложението на Хейзън, така че единственият му изход бе да мълчи. Тъй като обикновено не таеше нищо от Лесли, той усети нарастващото й безпокойство и забеляза изпитателните погледи, които постоянно му хвърляше в колата, макар че не обели нито дума пред Джими и Каролайн, които седяха до нея.

Елинор се прибра в града с колата на Джанели. Лесли се държа малко рязко и с нея, защото въпреки обещанието, което беше дала на Странд, че ще си дойде за вечерята в събота, в последната минута се обади и каза, че компанията (който и да влизаше в това число) решила да отидат да вечерят в Монток. Тя не се бе върнала, когато си легнаха, и не се знаеше по кое време най-сетне се е прибрала. После в неделя сутринта си събра багажа и изчезна с Джанели, като им обясни, че на частния плаж на някакъв филмов режисьор щяло да има целодневно гости, така че нямало никакъв смисъл да бие път обратно само за да се прибере с тях.

Джими също си беше намерил някакво момиче в бара в Бриджхамптън и не дойде на обяд и на вечеря, а отиде на гости на новата си позната и се върна у Хейзън точно навреме, за да се качи в колата заедно с тях.

Само Каролайн, която изигра десет сета на тенис през двата дни и сега спеше изтощена, подпряла глава върху рамото на майка си, като че ли бе изпитала най-пълно удоволствие от уикенда, защото малко преди да заспи, промълви:

— Това не е живот, а празник!

Странд се чудеше дали щеше да бъде толкова доволна, ако беше чула какво му каза сестра й край басейна. Той съзнаваше, че все пак ще трябва да разправи на Лесли всичко, което го тревожи, но първо трябваше сам да си изясни нещата. Без да пита Лесли дали й се слуша радио, той го включи, за да не могат да разговарят, макар да знаеше, че Лесли няма да пропусне да го попита какво се бе случило.

Споменът за предишната нощ го накара да се намръщи, докато бъркаше кафето си и гледаше дъжда, който барабанеше по прозореца.

— Изглежда, уикендът не ти се е отразил много добре — обади се Джудит.

Странд докосна лицето си, което беше започнало да се бели.

— Не съм свикнал със слънцето — отвърна той.

— Нямам това предвид. Да не би днес да се е случило нещо лошо в училище?

— Не. Нищо не се е случило. Нито лошо, нито хубаво.

Ромеро се бе дотътрил навъсен в кабинета му с познатата подигравателна усмивка на лицето и му бе казал:

— Посъветвах се със себе си, както ми препоръчахте, и реших, какво толкова ще загубя, по дяволите, само пътните разноски, защо да не се срещна с този човек и да видя какво продава.

— Той нищо не продава. — Странд бе записал служебния адрес на Хейзън на едно листче и го бе подал на Ромеро. — Напиши му писмо и му кажи, че си заинтересуван. Така няма да загубиш дори пари за път.

— Вие няма ли да дойдете с мен? — Ромеро изглеждаше почти уплашен.

— Мисля, че мистър Хейзън ще предпочете да уредите въпроса помежду си.

Ромеро бе погледнал колебливо адреса, после бе мушнал листчето в джоба на джинсите си.

— Да напиша писмо, боже господи — бе възкликнал той с огорчение. — Та аз никога не съм писал писма през живота си.

— Имам едно предложение, Ромеро — бе казал Странд. — Ако ще пишеш писмо, опитай се да бъде като писмените ти работи, които ми даваш, а не така, както говориш.

Ромеро се бе ухилил.

— Нали имам двойна националност. — И бе излязъл от кабинета.

Странд не беше разправял на Джудит за Ромеро и сега в кафенето се изкушаваше да заговори за него, може би да я накара да му помогне да опитомят момчето. Но той знаеше, че Ромеро никога не е стъпвал в часовете й и няма да й направи особено голяма услуга, ако я изложи на неговата подигравателна усмивка и непроницаема наглост.

— Нищо лошо, поне що се отнася до понеделник — рече Странд, — дори равнището беше малко над средното. Но имам известни проблеми.

— Животински, растителни или неорганични?

Странд се засмя.

— И трите. Всъщност уикендът мина доста добре… да, доста добре.

На практика това бе почти истина, ако не се смятаха последните мъчителни часове в неделя през нощта, когато перспективата да работиш цяла седмица хвърляше тъмна сянка в душата ти. Или ако се изключеше пиянската тирада на Хейзън, или спорът в спалнята.

Странд и Лесли рядко спореха. Той винаги й казваше, че тя е спокойна жена, и това беше едно от нещата, които най-много обичаше у нея. Но в държането й нямаше и сянка на спокойствие, когато се прибраха вкъщи и тя седна на края на леглото, и стиснала устни, взе да го пробожда с поглед като с нож, докато той, без да бърза, закачваше сакото си и сваляше вратовръзката.

— Какво има, Алън?

— Как какво има? — отговори той.

— Знаеш какво. Ти криеш нещо от мен. Какво е то?

— Нищо. Уморен съм. — И той се прозина почти убедително. — Имах дълъг разговор с Хейзън за съдбата на Ромеро, онова момче, дето…

— Знам кое — отряза го Лесли. — Знам също, че не това те тревожи.

— Уморен съм — едва произнесе Странд. — Утре ми предстои тежък ден. Защо не го отложим за…

— Няма да позволя да ме държат настрана. Или съм твой другар, или нищо.

— Разбира се, че си мой…

— Това е нещо, свързано със семейството — каза рязко Лесли. — Нещо, което ти знаеш, а аз не. Да не е заради онзи младеж, който дойде да вземе Елинор? Разговаряхте с него. Той ли те тревожи? Видях го от прозореца. На мен ми се стори съвсем приемлив. Не се безпокоиш заради това, че е италианец, нали?

— Мисля, че ме познаваш достатъчно добре. Доколкото видях, момчето е чудесно. А сега, моля те, хайде да спим.

— Да не сте се скарали с Елинор? — упорстваше Лесли. — Пак ли си й отправил някоя от твоите средновековни нападки?

За миг Странд се изкуши да разправи на жена си за какво всъщност си бяха говорили с Елинор. Абсурдната идея, че Каролайн се мисли за грозна. Нелепото обсъждане на нейния нос. И обезпокояващото предложение на Хейзън да изпратят Каролайн в някой отдалечен колеж. Но още не беше готов за това. Чувстваше се изтормозен до смърт и несигурен. Ако разкаже всичко на Лесли, цяла нощ ще трябва да се препира с нея. От начина, по който потреперваха устните й, разбра, че ще се разплаче. Сълзите й винаги го обезоръжаваха.

— Сега вече трябва да спя — рече той.

— Спи — отвърна тя. Стана от леглото и излезе от спалнята. След малко я чу да свири на пианото, разтворила всички врати — и двете неща бяха катастрофални признаци, те показваха, че в този час на нощта се е разразила буря.

Странд въздъхна, облече си пижамата и легна.

Почти веднага заспа и когато се събуди посред нощ, видя, че Лесли също си е легнала, но в другия край на леглото, без да се докосва до него.

На сутринта, когато будилникът го събуди, тя се престори, че спи, и той излезе от къщи, без да се върне да я целуне както друг път. Тя беше спокойна жена с добър характер и не обичаше да се кара, но когато се сърдеше, ядът й не минаваше с дни, ставаше студена, резервирана и непристъпна и го караше да се чувства като изгнаник в собствения си дом.

Странд погледна Джудит Куинлан, която пиеше кафето си, обвила с две ръце чашата със своя трогателен детски маниер, а меките й светли очи изразяваха съчувствие и загриженост. Изведнъж той почувства, че трябва да се довери на тази мила, естествена жена, която беше интелигентна и разбрана и тъй като не беше свързана с проблемите му, можеше да разчита, че няма да се разплаче.

— Случиха се разни неща — каза той. — Семейни работи. — Нищо трагично. Трябваше да се вземат някои решения. След като си отгледал две деца, смяташ, че вече всичко ти е ясно и можеш да се справиш и с третото. Не е вярно. Всяко е различно. Това, което е било важно за едното, не е задължително да важи и за другите. — Може би прекалено много се безпокоя, може би трябва да оставя нещата да следват своята собствена логика… Така, както мен са ме възпитавали. — Той вдигна рамене. Беше едно дете, чувстваше се самотен, баща му бе много по-стар от майка му — болнав, изнемогващ човек, който нямаше време за начетения си син и който, като се прибереше вкъщи от работа, употребяваше малкото останала енергия да се кара с жена си за пари. — В моето семейство — продължи Странд — нямаше любов. — Той се изсмя сухо. — Вероятно по тази причина си създадох сантиментална представа за това какво може да бъде семейството. Все едно, тази представа ме накара да смятам, че когато си имам вече свои деца, аз ще се грижа за тях и ще ги пазя. За щастие, или може би за нещастие, жена ми винаги е била на същото мнение. Ние сме замесени, дори като че ли прекалено егоистично замесени в живота им. Не знам. Както ми каза един човек през уикенда, аз не съм в крак с времето… Трудно е да се променя.

— Загазил ли си нещо? — попита Джудит със сериозен поглед. Той видя как тя прехвърля в ума си всички възможни неприятности, които могат да се случат на младежите в Ню Йорк в днешно време — всички ужаси.

— Нищо страшно — усмихна се Странд. — Дори напротив.

После й разправи за предложението на Хейзън да изпрати Каролайн в колеж и причините за това. Не й спомена за реакцията на Елинор и защо според нея Каролайн трябваше да си остане вкъщи. Щеше да бъде прекалено болезнено… дори докато говореше, той отново почувства същото възмущение от по-голямата си дъщеря, което се бе надигнало в него още когато тя му бе казала онова, и се боеше, че то ще си проличи.

— Спонтанната ми реакция беше да река „не“ — сподели той. — Боя се, че гордостта ми бе засегната. Излиза, че ме изключват, когато вземат решения, че не съм годен да се грижа за собственото си дете. По време на уикенда Хейзън ме накара да се почувствам като човек, който непрекъснато губи.

— Глупости — отсече Джудит. Тя беше седяла спокойно и си бе играла с кафената чаша, докато той говореше, но сега нетърпеливо бутна чашата пред себе си.

Странд я потупа леко по ръката.

— По-докачлив съм, отколкото изглеждам.

— Жена ти какво мисли? — попита Джудит.

— Там е работата, че още не съм й казал.

— Защо? — Джудит изглеждаше изненадана.

Той сви рамене.

— Не знам. Бяхме заобиколени от чужди хора. В чужда къща. Когато се върнахме у дома, тя усети нещо и аз… сам не знаех какво чувствам и си премълчах. Никак не ме бива да се преструвам. Поспорихме. Боя се — добави той, — че спорът ще продължи довечера. Но това е без значение — рече Странд с престорено оживление. — Ще мине. Ти как мислиш?

— Всичко ще се оправи — отговори Джудит. — Не познавам дъщеря ти, но ако беше моя, нямаше да изпусна този шанс. Независимо дали е подаяние, или не. Естествено, аз съм предубедена — от работата ми тук, от училището, в което преподавам, — но да можеш да я измъкнеш от града в днешно време и да я изпратиш в добър колеж, о, това е дар небесен. Образованието в този град, ами че то е просто продължаване на войната, но с други средства.

Странд се засмя.

— Дори Клаузевиц[1] не би могъл да го каже по-добре. Ще гледам да го споделя с моя приятел Хейзън. Може би трябва да го изпишем над входа на всички училища в системата. — Той остави бакшиш на сервитьорката. — Мисля, че вече е време да тръгваме.

— Какво ще правиш? — попита сериозно Джудит.

Странд се поколеба.

— Не знам. Ще реша, докато се прибера вкъщи.

Навън валеше по-силно и беше невъзможно за високия мъж и дребната жена да се запазят от дъжда под нейния чадър.

— Днес ще се изфукам — каза Странд. — Ще взема такси. Започвам да харесвам привичките на богатите.

В таксито и двамата дълго мълчаха.

— Никак не ми е приятно да те гледам така угрижен — рече Джудит. — При това имаш да се справяш с още толкова много неща. Защо не разрешиш на мистър Хейзън да поговори с Каролайн и не я оставиш сама да направи своя избор?

Странд кимна.

— Мисля, че си права. Но жена ми може да е на друго мнение, на съвсем друго. Що се отнася до мен… — Той въздъхна. — Аз се раздвоявам между егоизма и разума. Само че не знам кое какво е.

Когато таксито спря пред блока на Джудит, който се намираше само на три преки от дома на Странд, тя предложи:

— Ако не бързаш, защо не се качиш с мен горе да изпием по нещо? Малко уиски може да поизясни нещата.

— Чудесна идея — съгласи се Странд, признателен на Джудит за нейната женска загриженост и за това, че тя прекрасно разбира ползата от всяко отлагане. Досега никога не беше ходил у тях. Апартаментът й се намираше високо в една стара сграда и беше замислен като ателие с голям северен прозорец и спалня до него. Стените бяха наредени с книги, мебелите бяха ярко оцветени (бе очаквал да са тъмнокафяви) и всичко беше чисто и много спретнато. Нямаше никакви признаци някога преди това да е идвал мъж.

Той седна в единия ъгъл на голямото канапе, като я наблюдаваше как изважда лед от хладилника в малката кухня, отделена от всекидневната с боядисани в бяло жалузени врати. Тя беше толкова дребна, че трябваше, да се повдига на пръсти, за да вземе бутилката с уиски и две чаши от бюфета до хладилника. Забеляза, че бутилката с уиски беше пълна само до половина, и се запита дали Джудит Куинлан седеше сама вечер и пиеше, докато й се приспи.

Тя наля уискито върху кубчетата лед, сипа в чашите малко вода от чешмата и ги сложи на една табличка заедно с чинийка солени бадеми. Остави табличката на малката масичка пред канапето и каза:

— Готово. — И седна до него.

Взеха чашите си и като вдигна своята, Джудит рече:

— Добре дошъл у дома.

Уискито имаше чудесен вкус.

— Представяш ли си — каза Странд, — да пиеш в понеделник следобед. Отиваме направо към провал.

Двамата се засмяха непринудено.

— Колко е хубаво тук — добави Странд. — Толкова е тихо. И изглежда толкова далече от… — Той млъкна, трудно му бе да каже от какво е далече стаята. — Просто е далече — рече той.

Джудит остави решително чашата си.

— А сега ще направя нещо, което отдавна искам да сторя. — Тя коленичи бързо на канапето до него, прегърна го и го целуна.

Странд замръзна на мястото си смаян, усещаше, че държи чашата в ръката си и се опасяваше, че уискито ще се разлее. Но след първия миг, когато почувства меките й, но решителни устни върху своите, той се отпусна, облегна се назад и я привлече към себе си, без да го е грижа повече за уискито. Прегърна я със свободната си ръка и продължително я целуна. Усети, че ръката й се опитва да разкопчае копчетата на ризата му. Той я разтвори и меката й длан погали леко гърдите му, после се плъзна към корема. Чудната мис Куинлан. Тя го целуна по бузата, като го галеше нежно и прошепна в ухото му:

— Имам нужда от теб. Имам нужда от теб.

Той се отпусна още по-назад, усещайки ръцете й като венчелистчета по тялото си.

Изведнъж тя спря, измъкна се от прегръдката му, скочи и се изправи пред него. Косата й беше разрошена, тя се усмихваше, а очите й имаха такъв израз, какъвто не бе виждал преди — нещо игриво, закачливо. Помисли си, че изглежда красива в студената светлина от големия северен прозорец и много желана.

— Е — каза тя, — искаш ли?

Странд стана и видя, че уискито не се е разляло.

— Беше много приятно — отговори той. — Изненадващо и много приятно.

Тя се засмя тихо и весело.

— Не исках да го описваш. Исках да действаш.

Той поклати тъжно глава.

— С удоволствие. Но не мога. Поне сега не.

Лицето й стана сериозно.

— Обидих ли те?

— Боже мой, не. Поласкан съм. Очарован съм. Но не мога.

— Ще си помислиш ли? — Очите й бяха наведени надолу и него го заболя, че й причинява мъка.

— Разбира се, че ще си помисля.

— Дойде тук, за да избягаш от проблемите си — промълви тя и тихо и тъжно се засмя, — а аз взех, че ти създадох нов. Постъпих нетактично. Не ме бива в тези работи. — Тя вдигна глава и го погледна право в очите. — Както и да е, сега поне знаеш. И двамата знаем.

— Да — потвърди той.

Приближи се до него и закопча ризата му. Той я целуна по главата.

— А сега — добави тя — дай да си допием питиетата.

Странд вървеше към къщи във влажния здрач и изпитваше смесени чувства. Беше едновременно и въодушевен, и недоволен от себе си, но във всеки случай този следобед не се чувстваше като губещ човек. Никога досега не му се беше случвало подобно нещо, особено след женитбата. Той смяташе, че не е привлекателен за жените, освен за своята собствена. А нейната привързаност към него беше възникнала, в това бе сигурен, защото тя ценеше по-скоро неговите интелектуални и нравствени качества, отколкото физическите.

Хейзън го бе попитал дали вярва в десетте божи заповеди и той му бе отговорил положително. Но да вярваш в тях и да ги спазваш, не е едно и също нещо. Въпреки че не беше прелюбодействал, от време на време бе пожелавал жената на ближния си, което беше естествено и неизбежно, макар и в разрез със завета от Синайската планина. Пратеникът на израелския бог в пустинята, който е съобщил закона на странстващото племе, не е могъл и да предположи какво ще стане след хилядолетия по улиците и шосетата на Ню Йорк.

После си спомни тона на Джудит, когато каза: „А сега ще направя нещо, което отдавна искам да сторя.“ Отдавна, помисли си той. На петдесет години съм, рече си, нямам чак толкова много време, за да мисля за каквото и да било. На ъгъла на тяхната улица едва не се върна обратно. Но после видя Алегзандър, който се беше облегнал отпред на блока, и разбра, че и той го е видял. С бърза стъпка се приближи и каза:

— Добър вечер, Алегзандър. Отвратително време, нали?

— Да, отвратително — отвърна Алегзандър и се сгуши във военната си куртка, дъвчейки пурата си.

Когато отвори вратата на апартамента, чу свиренето на Лесли. Спря и се заслуша за миг. Беше соната на Шуберт, в минорна тоналност, тиха и натрапчива, подходяща за мрачния следобед. Той свали шлифера и шапката си и ги закачи внимателно в преддверието. После влезе във всекидневната.

— Добър вечер — поздрави Странд.

Лесли рязко спря да свири, изправи се и се обърна с лице към него.

— Добър вечер — отвърна хладно тя.

Не дойде да го целуне. Никакво подобрение от снощи, рече си той, нито от тази сутрин. И все пак целувката за поздрав беше стар ритуал, който съществуваше, откакто бяха женени. Той се приближи до пейката пред пианото, където стоеше тя, наведе се и я целуна по бузата.

— Забави се — обади се Лесли. Подуши с нос. — Пил си.

— Отбих се в едно барче. — Не беше съвсем вярно, но бе лесно за казване — срамно лесно. — Измокрих се и ми стана студено. Едно уиски. — Той сви рамене. — Каролайн вкъщи ли е?

— Не. Отиде в библиотеката.

— Обаждал ли се е някой? — Думите бяха същите както обикновено, след като бе отсъствал през деня, но тонът му беше съвсем различен.

— Не.

— Не искам да ти прекъсвам свиренето. Ще ида в…

— Нищо не ми прекъсваш. Достатъчно свирих.

Телефонът започна да звъни.

— Аз ще вдигна — каза Странд, благодарен, че има предлог да се измъкне от стаята.

Беше Хейзън.

— Извинявайте, че ви зарязах така вчера — започна Хейзън. — Но в Ню Йорк жиците направо се скъсаха да звънят. Надявам се, че всичко е минало добре.

— Не би могло да бъде по-добре — отвърна Странд престорено сърдечно.

— Трябва да ви кажа нещо — рече Хейзън. — Днес следобед ми се обадиха от полицията. Те смятат, че са хванали един от моите нападатели. Във всеки случай момчето е участвало в нещо подобно, което опитаха с мен. Искат двамата с Каролайн да отидем в двайсети участък. Близо е до вас…

— Знам го къде е.

— Утре в девет сутринта я викат на очна ставка. Как мислите, дали Каролайн ще има нещо против? — Хейзън изглеждаше разтревожен. — Разбира се, ако не иска, не могат да я накарат насила. Макар че дори да го разпознае, това едва ли ще бъде решаващо в съда и…

— Каролайн още не се е прибрала. Ще я питам, като се върне.

— Добре. Бих искал да затворят този тип за няколко месеца, макар че при днешното състояние на нещата в съдилищата едва ли ще стане така. Може да ми се обадите в кантората. Тази вечер ще работя до късно. А, между другото, говорих вече с моя приятел от Тръскот и той ми каза, че може да уреди един от техните бивши възпитаници, който се занимава с проучването на подобни неща в Ню Йорк, да види Каролайн.

— Боже господи, нямате ли си друга работа в понеделник сутрин?

— Отне ми само пет минути.

Когато Странд се върна във всекидневната, Лесли беше застанала до прозореца и гледаше към дъждовната улица.

— Хейзън се обади — рече Странд. — В полицията предполагат, че са открили едно от момчетата. Искат Хейзън и Каролайн да отидат там утре сутринта, за да го идентифицират.

— Ти какво му каза? — Лесли продължаваше да гледа през прозореца.

— Че ще попитам Каролайн и ще му се обадя. Не ми се ще Каролайн да се забърква в подобно нещо.

Лесли кимна.

— И на мен също. Въпреки че тя вероятно би искала да помогне на полицията.

— Лесли, скъпа, моля те, седни — започна нежно Странд — Имам да ти разправям някои неща, за които не ми се говореше снощи.

Тя се отдалечи бавно от прозореца и седна срещу него.

— След като Каролайн свърши да играе тенис с Хейзън — започна Странд — и ние тръгнахме с него към къщата…

После й разказа всичко: предложението на Хейзън и доводите му да изпратят Каролайн да учи другаде, възможността за спортна стипендия и доколкото можа да си спомни, разговора с Елинор.

Лесли го изслуша мълчаливо, с безизразно лице, скръстила ръце в скута си. Когато Странд свърши, тя рече:

— Елинор, разбира се, е права за Каролайн. Тя наистина мисли, че не е хубава. Направо ненавижда носа си. И е болезнено стеснителна. Но го крие от нас, крие го още от малка.

— Ти си знаела? — попита невярващ Странд. Знаела си през цялото време и не си ми казала?

Лесли се пресегна и докосна ръката му.

— Каква полза щеше да има от това? — Тонът й беше станал спокоен и нежен. — Нима си нямаш достатъчно грижи?

— Чувствам се като пълен глупак.

— Не си глупак. Понякога просто не си наблюдателен, това е — рече тя, — особено по отношение на децата си. Сега въпросът е какво да правим? — Тя се усмихна. — Забележи, казах ние.

— Хейзън иска да го оставим той да говори с Каролайн.

— За да я съблазни с видения за неугасващото западно слънце ли? — Лесли отново се усмихна. — Е, добре, защо пък не? Малко неугасващо слънце би било чудесна промяна за всички ни.

— Но да учи за ветеринарен лекар, за бога! Откъде мислиш й е хрумнала подобна идея?

— Не знам. Може би е чела книгата на онзи англичанин „Всички живи същества, малки и големи“ и тази професия й се е сторила интересна — да срещаш най-различни хора на въздух и прочие. Ако тя наистина сериозно си го е наумила, няма да й преча.

— Защо никога не е споменавала нито дума за това пред нас? — Странд знаеше, че изглежда огорчен.

— Може би просто е чакала подходящ момент. Момичетата рано се научават да не издават всичко на родителите си.

— Значи ти си съгласна тя да замине?

Лесли кимна.

— Добре — каза Странд, — те сигурно ще се видят утре сутринта в полицейски участък. Могат да поговорят там. Мястото е само за изкушения.

Лесли стана, приближите до него, наведе се и го целуна по челото. Докосна косата му.

— Трябва да се подстрижеш — рече тя.

Когато Каролайн се върна малко преди вечеря, Странд й съобщи за обаждането на Хейзън. Лесли имаше урок със своя ученик полицая във всекидневната и те отидоха в кухнята, за да не чуват дрънчащите акорди, които представителят на закона изтръгваше от горкото пиано.

— Мистър Хейзън ще отиде в полицията, но ако ти не искаш, не могат да те накарат насила.

Лицето на Каролайн стана много сериозно и тя прокара пръсти през косата си. Странд се надяваше, че ще откаже да отиде, но тя рече:

— Ще отида.

— Сигурна ли си?

— Абсолютно. Тези момчета не бива да остават на улицата. Не мога да забравя на какво приличаха — бяха като глутница диви животни, които ръмжаха, удряха, блъскаха и дърпаха. Дано само са хванали, когото трябва.

— Добре — въздъхна Странд. — Ние с майка ти ще дойдем с теб.

— Няма нужда. Не съм малка.

— Казах, че ще дойдем с теб — повтори Странд.

Каролайн въздъхна и понечи да излезе от кухнята, но Странд я спря.

— Седни за малко, Каролайн. Има нещо, за което искам да си поговорим.

Каролайн го изгледа подозрително, но седна на един кухненски стол до масата. Странд седна срещу нея.

— Разбрах от мистър Хейзън — започна той, — че сте говорили да отидеш да учиш в колеж в западните щати.

— Аха — отвърна Каролайн с известна нотка на вина, — значи ти е казал.

— Да.

— Не съм рекла, че непременно ще отида. Просто споделих, че ако можех да избирам, там бих искала да продължа. Освен това му обясних, че не мога да избирам.

— Той ми каза, че има възможност, както ти се изрази, да избереш.

— Така ли? — Каролайн изглеждаше изненадана. — На мен не ми каза.

— Той искаше първо да говори с мен.

— Какво друго ти каза? — Тя беше вече нащрек.

— Че искаш да отидеш в селскостопански колеж да учиш за ветеринарен лекар.

— Това престъпление ли е? — Тонът й беше враждебен.

— Разбира се, че не е — рече успокояващо Странд. — Но ние с майка ти искаме да знаем защо имаш такова желание и защо не си го споделила с нас.

— Не бях сигурна. Не исках да ви казвам нищо, докато не реша. Освен това се боях, че ще ми се смеете и ще ме изкарате сантиментално момиченце. Е, сега вече знаете. Може да ми се смеете, ако искате, — додаде тя.

— Никой не ти се смее, Каролайн — промълви нежно Странд.

— Както и да е, няма смисъл дори да говорим за това. — Махна презрително с ръка. — Приказки за малки деца. За това ще трябват пари, много пари. Вкъщи не липсва обич — подхвърли иронично тя, — но що се касае до земни блага… — И сви рамене. — Аз не съм сляпа. Кога за последен път си си купувал костюм?

— Хайде да говорим за това по-късно — отговори Странд. — Сега ме интересуват мотивите ти. Какво знаеш за животните?

— Засега нищо. Е, знам едно: че страдат, и то страшно, и заслужават да им се помогне. Толкова ли е странно да искаш да отдадеш живота си, за да направиш този ужасен свят малко по-човечен? — Гласът й се повиши от гняв, сякаш чувстваше, че я атакуват.

— Не мисля, че е странно — отвърна Странд. — Напротив, дори намирам, че е възхитително. Хората също страдат. Но ти не искаш да станеш лекар.

— Не искам да стана лекар, политик или генерал, или да се занимавам със социални проблеми, защото не ме бива за нито една от тези работи. Елинор може да стане каквото пожелае, но аз не. Сигурно съм глупава, но знам едно — такава съм си. Не съм общителна, ще се плаша от хората и затова ще се държа недодялано с тях, ще казвам каквото не трябва и ще чувствам, че винаги се смеят зад гърба ми.

О, бедното ми момиче, помисли си Странд със съжаление.

— Животните са по-добри — продължи припряно Каролайн. — Те не говорят. Или поне не така, че да ги разбираме. И няма да ме притесняват. — Тя беше вече на границата да се разплаче.

Странд се наведе над масата и я потупа по ръката.

— Добре — каза той. — Сега знам какво чувстваш, макар че според мен не си справедлива към себе си. Смятам, че като пораснеш, ще имаш по-високо мнение за достойнствата си.

— Ако трябва да остана в този град и да се боря ден и нощ, за да не изоставам от всички умници около мен, направо ще се затрия. — Тя вече ревеше.

— А ако ти кажа — рече Странд, — че си ме убедила и според мен наистина ще е по-добре да заминеш? — Той замълча. — И може би има начин да го уредим, независимо дали разполагаме със земни блага, или не.

Каролайн го погледна невярваща.

— Какво смятате да направите с мама — да не би да се хванете да работите и нощем, за да ме изпратите в Аризона?

— Е, нищо чак толкова драстично — засмя се Странд. — Не, мистър Хейзън има една идея.

— Нали не смяташ да го молиш да ти даде пари на заем? Аз няма да отида, ако…

— И това не — прекъсна я Странд. После й разправи за плана на Хейзън за спортна стипендия. Тя го слушаше с широко отворени очи. — Той вече е говорил със своя приятел от училището — продължи Странд — и те могат да уредят един техен бивш възпитаник, който е бил в отбора им и живее в Ню Йорк, да се види с теб и да ти засече времето. Ако гледаш сериозно на цялата работа, съветвам те да потренираш малко.

— Сериозно гледам — отвърна тя. — И още как.

— Ще говоря с шефа на катедрата по физическо възпитание във вашето училище и може би те ще се съгласят да те потренират малко.

— Звучи абсурдно — рече Каролайн, като клатеше учудено глава. — През целия си живот съм бягала само веднъж и то с момичета, на които им трябва най-малко една седмица, за да обиколят квартала, и за това някакво си скапано училище ще ми плаща цели четири години? Мисля, че мистър Хейзън се е пошегувал е теб, татко.

— Той не е такъв човек — забеляза Странд. — Няма значение с кого си бягала — важно е с какво време. — Странд стана. — Впрочем името на училището е Тръскот. И мистър Хейзън каза, че има солиден селскостопански профил. Ако си убедена, че искаш да опиташ, ние с майка ти ще направим всичко възможно, за да ти помогнем. Ако нищо не стане, ще потърсим друго.

Каролайн имаше замислен вид и потриваше носа си.

— Аризона — рече тя. — Звучи прекрасно. Сто процента. По дяволите, ще тичам като луда.

— Можеш да поговориш с мистър Хейзън за това — добави Странд на излизане от кухнята, — след като свършите работата си в полицията утре сутринта.

Но на другата сутрин Каролайн не успя да говори с Хейзън, защото, след като посочи момчето с посинелия пресен белег на челото и гърбицата на носа му и каза много спокойно: „Да, сигурна съм, че това е момчето с ножа“, тя започна да пищи, като притисна с длани очите си, сви се надве и започна да се гърчи. Тя продължаваше да пищи, когато Странд я изнесе на ръце от участъка, а Лесли и Хейзън забързаха до него. Конрой ги чакаше с мерцедеса и веднага я откараха в кабинета на доктор Принз. Той й сложи една инжекция и след малко тя притихна на кушетката с широко отворени очи, втренчени в тавана.

Каролайн не ходи на училище още два дни, не излизаше от къщи, тиха и унила, стаята й беше отрупана с цветя и с пръснати навсякъде кутии от шоколади, които Хейзън й бе изпратил. Той се обаждаше по два пъти на ден да пита как е. При едно от обажданията си спомена, че неговият приятел от Тръскот уреждал някой от Ню Йорк да провери Каролайн, когато тя се почувства готова да покаже какво може. Хейзън също искал да я види, но се отнесе с разбиране, когато Лесли му обясни, че засега най-добре би било да не я закачат.

После, в четвъртък сутринта, докато Странд закусваше, Каролайн влезе в кухнята, облечена за излизане. Тя си тананикаше нещо, бузите й бяха възвърнали цвета си и заяви на Странд, че отива на училище.

— Сигурна ли си, че е редно? — попита Странд. — Все пак минали са само няколко дни. Може да изчакаш до понеделник.

Каролайн поклати глава.

— Повече не ми се стои вкъщи. Не се тревожи, татко, вече излязох от дупката. Не знам какво ме прихвана там — в участъка, — като видях онзи ужасен белег на главата на момчето и осъзнах, че аз съм го направила. А той беше толкова малък, приличаше на уплашено дете. И ме гледаше със странен, недоумяващ поглед, сякаш не можеше да разбере защо постъпвам така с него. И как онзи следовател го стисна за ръката като с белезници и щяха да го пъхнат зад решетките само защото едно глупаво бяло момиче го е натопило… Толкова бях объркана, татко — каза тя, опитвайки се да сдържи сълзите си, — че можех само да се разпищя.

— Не мисли за това. Направила си, каквото е трябвало. А сега си го избий от главата.

Каролайн бавно кимна.

— Ще се опитам. Но да знаеш, че вече няма да стъпя в парка. — Докато тя пиеше сока си и вареше яйца, той отиде в стаята и събуди Лесли да я пита дали е съгласна Каролайн да излезе.

— Тя го е преживяла вече — рече Лесли, след като помисли малко. — Или се прави, че го е преживяла. Както и да е, най-добре е да я оставим да се държи нормално или поне така, както тя смята за нормално.

Все пак Лесли се облече набързо, и под предлог, че трябва да отиде рано да пазарува, изпрати Каролайн до училището. Преди да излезе, каза на Странд, че смята да покани Хейзън на вечеря. Сигурна била, добави тя, че ще приеме — което той и направи незабавно и с удоволствие.

— Имам чувството, че вечеря сам всеки божи ден от седмицата — сподели Лесли със Странд, когато той се прибра следобед.

— Странно, аз имах същото чувство още първата вечер.

— Освен това му казах, че ще му бъдем благодарни, ако успее да уреди Каролайн в това училище.

— А той какво ти отговори?

— Че би желал всички младежи да знаят какво точно искат да учат и да са така решени да успеят като Каролайн.

— Трябвало е да стане директор на училище.

— Мисля, че от правото се докарват по-добри пари — забеляза Лесли.

Хейзън дойде у тях вечерта и донесе една спортна чанта с комплект анцуг и горнище и чифт обувки за бягане. Каролайн се изчерви от нещо средно между смущение и благодарност.

— С тези неща направо ще хвърча — възкликна тя.

— Само ми кажи една седмица предварително — рече Хейзън — кога смяташ, че ще бъдеш готова, и аз ще гледам всичко да бъде организирано както трябва. В Рандъл Айланд има писта за бягане. Препоръчвам ти да намериш най-напред няколко стартови блокчета и да изпробваш обувките.

По време на вечерята всички внимателно избягваха да споменават за сцената в полицейския участък. Хейзън говореше най-много от всички — той им разказваше за летата в Истхамптън по време на детството му и за големите състезания по тенис на трева, организирани там, преди играта да стане професионален спорт. Тогава най-добрите играчи се радвали да гостуват през седмицата на състезанията в домовете на клубните членове. За пръв път отваряше дума за семейството си и Странд научи, че имал по-малък брат, който преподавал философия в Станфорд, и сестра, омъжена за търговец на петрол в Далас, която притежавала частен самолет. Не спомена нищо за децата си, нито за жена си. Но, изглежда, се беше отпуснал и му бе приятно да говори, като човек, който е прекарал твърде много мълчаливи вечери в живота си. Дори разказа един анекдот за себе си, в който героят беше баща му. „Когато баща ми почина — започна той, — аз наследих наред с всичко останало и неговата секретарка. Една внушаваща страх жена на име мис Гудсън“. Веднъж тя беше в кабинета ми, когато си палех лулата, навик, който наред с някои други, бях усвоил от него, както и адвокатската професия. Погледна ме строго. „Ако позволите, мистър Хейзън — рече тя, — напомняте ми за баща ви.“ Естествено, все още млад по онова време, аз се почувствах поласкан от тази забележка. Баща ми беше един от най-прочутите адвокати в страната и се бе проявил блестящо в няколко важни правителствени комисии и като председател на сдружението на нюйоркските адвокати. „С какво по-точно ви напомням на баща си, мис Гудсън?“ — попитах я аз, леко възгордян. „Пускате запалените кибритени клечки в кошчето и подпалвате хартиите също като него“ — отвърна тя. Хейзън се смя заедно с тях. Бяха вече стигнали до десерта и Хейзън въздъхна доволно, когато остави лъжичката си.

— Каква прекрасна вечер. Боя се обаче — обърна се той към Каролайн, — че няма да можеш да ядеш така, като отидеш в Аризона.

— Ако изобщо отида в Аризона.

— Ако този, който държи хронометъра, е честен, абсолютно сигурен съм, че ще идеш — отсече Хейзън, което прозвуча като съдебно решение. — Няма да ти се наложи да се откажеш от тениса. Ще имаш време и за двете неща. Макар да мисля, че вече едва ли искаш да играеш в парка.

— Никога повече — каза Каролайн.

— В такъв случай ще трябва да уредим нещо друго, нали? — рече той, докато пиеше кафето си на малки глътки. — Аз съм член на градския и на извънградския тенис клуб на Източна петдесет и осма улица: Искаш ли да изиграем заедно няколко дубъла в събота сутринта?

— Би било чудесно — отвърна Каролайн.

— Ще те представя на хората — продължи Хейзън. — Има доста играчки, достойни за теб, и като моя гостенка ще можеш да отскачаш там, когато поискаш.

— Няма ли да ходите на Острова този уикенд? — попита Странд. На него не му беше приятно, че все повече бе задължен на Хейзън.

— Този уикенд не. Имам ангажимент в града в събота сутринта.

— Боя се, че прекалено много работите, мистър Хейзън — обади се Лесли.

— Наричайте ме Ръсел, моля ви — предложи Хейзън. — Мисля, че вече е време да минем на малки имена. Лесли, може ли?

— Разбира се.

— Благодаря. Работата… — той се замисли за момент — това е моето удоволствие. Не знам какво щях да правя, ако не работех. Ще ми се да умра, преди да се пенсионирам. — Той се засмя, за да смекчи думите си. — Както и да е, аз съм най-старият член на фирмата, така че не могат да ме накарат да се оттегля, независимо колко ще оглупея. Е — каза Хейзън и стана, — трябва да вървя. Имам да прочета някои скучни неща преди лягане. Благодаря ви за толкова приятната вечер. Лека нощ, Каролайн. — Той се поколеба, после добави: — Лека нощ, Алън.

— Ще ви изпратя до вратата… — рече Странд и се изкашля — Ръсел.

На вратата, откъдето се чуваше лекото потракване на чиниите от кухнята, в която Лесли и Каролайн разтребваха, Странд додаде:

— Между другото, онова момче, Ромеро, дойде в кабинета ми онзи ден. Каза, че предложението го интересува. Посъветвах го да ви напише писмо, за да ви спестя срещата с него колкото може по-дълго време.

Хейзън се засмя.

— Толкова ли е лош?

— Много.

— Ще потърся писмото. — Хейзън погледна сериозно домакина, си. — Нали не съжалявате за това, имам предвид решението за Каролайн?

— Още не — отвърна Странд.

— Няма и да съжалявате — каза Хейзън. — Гарантирам ви. Знаете ли, „Янките“ ще играят с „Бостън“ тази събота. Ако времето е хубаво, ще можете ли да се измъкнете?

— Сигурен съм, че да.

— Добре. Ще ви се обадя в събота сутринта, след като представя Каролайн в клуба.

Двамата мъже си стиснаха ръцете и Хейзън излезе.

По-късно, когато си легнаха, Лесли му каза:

— Тази вечер вкъщи си имаме едно много щастливо момиченце.

— Да.

Но ти не си особено щастлив, нали?

— Ще ми мине — отвърна Странд. После горчиво добави: — Защо, по дяволите, толкова много иска да отиде колкото се може по-далече от нас?

[1] Карл фон Клаузевиц (1780–1831) — пруски генерал и буржоазен военен теоретик и историк, участвал в битката при Ватерло, чиито трудове оказват голямо влияние върху буржоазната военна наука. — Б.пр. ↑

7

Носеше се в някаква бяла мъгла. Размърда се. Към него бяха прикачени разни тръбички. В далечината се чуваха непознати гласове. Сънят, безсъзнанието му бяха безкрайно скъпи.

Събота беше много успешен ден. Времето се случи топло и слънчево. „Янките“ спечелиха и менажерът и главният треньор на отбора дойдоха в ложата на собственика на стадиона, където седяха с Хейзън, за да се ръкуват с него. Това накара Странд да се усмихне и да каже:

— Хайде, хайде, Ръсел, че вас всички ви познават. Защо ми разправяте, че рядко идвате да гледате?

— Ами, Алън — отвърна Хейзън, — трябва да си призная, че когато мога и времето е хубаво, аз се измъквам от кантората. Никога не съм бягал от училище като малък и затова сега понякога се опитвам да си го наваксам. — Облечен спортно в ярко карирано сако, с груба вълнена шапка, нахлупена над очите, за да го пази от силното слънце, той педантично вписваше в картата си за отбелязване на резултатите всички попадения, турове, грешки, изгаряния и замени. Изяде три кренвирша по време на играта и изпи две бири с думите:

— Цяла седмица няма да се претеглям.

Когато Джаксън реализира тур, той стана и зарева с останалата тълпа, а когато шортстопът[1] на „Янките“ направи грешка, изпъшка шумно. Към ложата им се устреми параболично „лоша“ топка, той я хвана с една ръка, после стана и докосна шапката си с престорена сериозност, докато тълпата го аплодираше.

В съседната ложа седеше едно момче с баща си, нахлупило шапка на „Янките“. Беше си сложило филдърска ръкавица за подобни случайни „лоши“ удари и то скочи да хване топката, която Хейзън посрещна, но после седна смутено на мястото си. Хейзън се наведе и даде топката на момчето.

— Заповядай, момченце. За теб е. — И се усмихна, когато момчето зяпна съкровището в ръката си с почуда и недоверие.

— Вие го направихте щастлив за цяла седмица, сър — рече бащата на момчето.

— Дано има още много такива седмици — отвърна Хейзън и дръпна леко козирката на момчешката шапка.

Като го наблюдаваше, Странд си спомни приятелското му непринудено отношение към внука на семейство Кетли, докато изпълняваше ролята на кетчър. Той се отнасяше внимателно и нежно към децата и Странд се почуди как е могъл да сбърка до такава степен със собствения си син и с дъщерите си.

През целия следобед Хейзън проявяваше една весела и по младежки привлекателна страна от характера си, за която Странд поради обичайното му спокойно и уравновесено държане и начин на говорене не беше подготвен и за първи път изпита топло чувство към него, превъзмогнал предпазливата си сдържаност, с която до този момент се бе отнасял към адвоката. След днешния ден, помисли си Странд, ще ми бъде по-леко да се чувствам негов приятел.

Когато излязоха от стадиона, Конрой ги чакаше с колата пред вратите и един благоразположен полицай докосна козирката на шапката си при приближаването на Хейзън и Странд, без да обръща внимание на факта, че колата е спряла на забранено място. Като се качваше в нея, Странд почувства известно високомерно превъзходство над хилядите други зрители, които останах да се блъскат към входа на метрото, със съзнанието, че е недостойно от негова страна.

— Чудесен следобед — въздъхна доволно Хейзън и се отпусна до Странд на задната седалка на мерцедеса. — Скоро трябва пак да го повторим. Знаете ли, ако „Янките“ бяха загубили, сега щяхме да сме оклюмали и раздразнителни, щеше да ми е тежко от трите кренвирша и щях да се оплаквам от киселини в стомаха. Но те спечелиха и сега с нетърпение очаквам един голям бифтек за вечеря. — Той се засмя. — Представяте ли си храносмилането на човек на моята възраст да зависи от „Янките“. Но нали все пак трябва да сме привърженици на нещо, а в днешно време има дяволски малко неща, на които, да се радваш. — После извади кожена манерка със сребърна капачка от джоба на палтото си, което бе оставил в колата, когато отидоха на стадиона. В капачката имаше още една малка чашка, която той даде на Странд и наля и на двамата. — Бърбън[2] — отбеляза той. — По-американско е. Да пием за Джаксън.

И двамата пиха. Странд почувства, че това бе подходящ завършек на следобеда.

Когато колата спря пред блока на Странд, Хейзън рече:

— Не съм сигурен дали ще се освободя за другата събота и неделя, но ако успея, ще можете ли да дойдете с мен в Лонг Айланд?

— Ще видя какви са плановете на Лесли — отвърна Странд.

Като слизаше от колата, Хейзън добави:

— Ще ви се обадя в сряда и тогава ще се разберем.

Но изминаха цели три седмици, преди отново да отидат в Истхамптън. Хейзън се обади и каза на Странд, че трябва да пътува извън града до Вашингтон, Лос Анжелис, Далас, Тълса и Чикаго, но ако те искат да отидат до морето през уикенда, семейство Кетли ще бъдат предупредени и Конрой ще ги закара дотам. Странд отклони поканата, без да се посъветва с Лесли. В края на срока му се струпвала много работа, обясни той на Хейзън, и по-добре било да си остане в града.

— Хубаво — съгласи се Хейзън, — тогава, като се върна. Твърдо, нали?

— Твърдо — обеща Странд.

— Още нещо — додаде Хейзън. — Свързах се с помощник областния прокурор, ще разрешат на момчето да пледира за вина, дано му намалят присъдата, така че кажете на Каролайн да не се безпокои. Няма да се явява в съда.

— Много мило от ваша страна — рече Странд с облекчение.

— Сигурно ще пуснат момчето условно и още на другия ден то ще започне да краде велосипеди. Няма как, трябва да си плащаме за удоволствието, че живеем във Фън Сити[3].

— Ромеро обади ли ви се? — попита Странд. След последния им разговор Ромеро го отбягваше и не посещаваше часовете му. Джудит също го отбягваше. Странд не можеше да определи дали се радва, или съжалява, че вече не пиеха в спретнатата й самотна женска квартира, в която светлината струеше през големия северен мансарден прозорец.

— Няма никакво известие от вашето протеже. Предполагам, че се затруднява да напише това писмо — отвърна Хейзън. — Ако го видите, кажете му, че с нетърпение очаквам да говоря с него.

— Непременно.

— С вас свърза ли се един човек на име Бърнсайд?

— Не.

— Скоро ще се свърже. Той е възпитаникът на Тръскот, който е бил шампион по бягане. Говорих с него по телефона и ми се стори приятен човек. Той може да се срещне с Каролайн другия четвъртък, ако на нея й е удобно. Още не се е отказала, нали?

— Твърди, че не е — отвърна Странд. — Учителят й по физическо е намерил няколко стартови блокчета, и всеки следобед тренират заедно. Вече престана да яде десерти.

Хейзън се засмя. — Надявам се, че не се тормози много.

— Поне не видимо. Очарована е от вашия тенис клуб.

— Хубаво — рече Хейзън. — Чувам, че много я търсят. Изумително е колко приятели можеш да си намериш, ако имаш добър прав удар. Много жалко, че Елинор не играе. В клуба членуват доста важни хора от всички области на бизнеса и там тя би могла да си създаде немалко полезни връзки.

— Елинор — каза Странд — сама си създава връзки.

— Забелязал съм. Ах, едва не забравих, имам няколко билета за концерт, за балет и за театър, които са се натрупали и няма да мога да използвам. Ще ви ги пратя по някого.

— Прекалено сте любезен — отвърна Странд, но се зарадва веднага, като си помисли какви вечери ги очакват с Лесли.

— Глупости Алън — възрази Хейзън. — Ще се чувствам виновен, ако пропаднат.

— Все пак благодаря.

— Ако нещо се случи в мое отсъствие, обадете се на Конрой в кантората.

Странд се запита дали Конрой, който определено имаше вид на човек, нуждаещ се от развлечения, получава някога безплатни билети от шефа си.

— Сигурен съм, че нищо няма да се случи — отвърна той.

— За всеки случай — каза Хейзън. — Е, бъдете здрави и предайте моите сърдечни поздрави вкъщи.

Сърдечни, помисли си Странд, като оставяше слушалката. За първи път чуваше Хейзън да употребява тази дума. Просто преносен израз. Нищо повече.

Хейзън беше в мерцедеса до Конрой на волана, когато спряха пред блока им точно в четири и половина. Странд, Лесли, Каролайн и Джими го чакаха. Елинор заминаваше за Гърция следващата седмица и имаше да върши толкова много неща, че не й бе възможно да дойде с тях.

Джими беше взел китарата със себе си. Когато Странд запротестира, Джими му заяви, че когато били последния път у Хейзън, по време на обяда Хейзън му казал, че чул младежите да говорят с възхищение за изпълнението на Джими в бара в Бриджхамптън и искал да го чуе как свири.

— Добре. Вземи я. Но, за бога, недей да свириш, ако не те помолят специално.

Лесли се притесняваше, че трябва да отмени уроците си още една събота, но възторгът на Каролайн от предстоящата почивка бе заразителен и сега Лесли поздрави сърдечно Хейзън, когато слезе от колата с Конрой да им помогне да сложат чантите си в багажника. Следобедът беше топъл и задушен и по радиото бяха обещали същото време през следващите два дни. Джими изрази гласно онова, което всички чувстваха, като се измъкваха към океана:

— В такова хубаво време толкова симпатични хора… и това ако не е истинско събитие!

Когато пристигнаха в къщата, беше още светло и все така горещо.

— Имаме предостатъчно време до вечеря — каза Хейзън. — Предлагам на всички да се топнем в океана. Да измием града от душите си.

Дори Странд одобри идеята след тежкия работен ден. Близките му знаеха как изглеждат краката му, а досега сигурно и Хейзън вече се бе досетил, че няма телосложение на спортист. Когато се събраха на плажа след петнайсет минути, Каролайн и Джими се втурнаха сред вълните с бурни радостни викове. Хейзън се устреми към океана, сякаш възнамеряваше да го подчини с ударите си, а Странд и Лесли го наблюдаваха как силно плува в импровизирано състезание с Каролайн, която имаше привидно лесен стил, но цепеше водата със солидна бързина.

Лесли изглеждаше приятно закръглена в черния си цял бански костюм, краката й бяха стройни и розови на светлината на залязващото слънце. Тя не бе така пълна като жената от картината на Реноар, която висеше в стаята им, но помисли си с одобрение Странд, ако Реноар беше жив сега, щеше да се радва да я използва за модел. Лесли влезе спокойно, но после се гмурна под една вълна и заплува методично към Джими, който шляпаше малко зад линията, където се разбиваха вълните. Странд пристъпи внимателно със съзнанието, че банските гащета се подмятат около кльощавите му крака. Но щом влезе, стана му леко и весело, студената вода приятно щипеше кожата му. Той плуваше, блъскайки водата — веднъж Елинор бе описала стила му като най-бавния австралийски кроул в историята на плуването.

Слънцето беше слязло ниско на хоризонта, когато излязоха от водата, Странд леко потрепери и забеляза, че и Лесли трепереше, докато се бършеше с кърпата. Усмихнаха се един на друг.

— Чувствам се десет години по-млад — каза той.

— Какъв лукс — рече тя и изтръска морската вода от косата си, — да трепериш в такъв горещ ден.

Когато Странд слезе във всекидневната, като остави Лесли да се приготви за вечеря, Хейзън беше вече там с питие в ръката. Бе облечен с яркочервени панталони, риза с отворена яка и ленено сако. Беше им казал, че е поканил малко гости на вечеря, и Странд се облече старателно със сиви памучни панталони и син блейзър, които Лесли му бе изгладила носеше и вратовръзка.

— Ще пийнете ли с мен? — попита Хейзън и вдигна чашата си.

— Засега не, благодаря — отвърна Странд. — Чувствам се твърде добре, за да пия.

— Щастливец. Плуването наистина бе освежаващо. Океанът беше безобиден днес. Но невинаги е така. Миналото лято на този плаж се удави един човек. Кажете на децата да внимават. — Той отпи от чашата си. После внезапно добави: — Искам да ви помоля да ми простите за пиянската сцена последния път, когато бяхте тук.

— Вече съм я забравил — рече Странд.

— Сигурен съм, че не сте, Алън. — Хейзън го изгледа продължително. — Имах много тежък ден. Изключително тежък. Това няма да се повтори. — Той махна с ръка, все едно въпросът бе приключен и вечерта изличена. — Между другото, вчера следобед срещнах съвсем случайно Елинор. Тя спомена ли ви, че изпихме заедно по чашка?

Не. — Така значи, вкъщи нищо не пие, а навън си позволява от време на време по нещо подкрепително за вечерта. Нищо не каза.

Хейзън кимна.

— Явно я вълнуват по-важни неща. До кантората ми има едно барче, в което понякога се отбивам след работа да пийна нещо. Оказа се, че то е близко и до нейната служба. С нея беше един младеж. Някой си мистър Джанели. — Той помълча, сякаш да види какво впечатление е направило името на Странд.

Странд отвърна уклончиво:

— Виждал съм го само веднъж. И то за малко. Фактически у вас.

— А, да — рече Хейзън. — Каза ми, че къщата много му харесала. Бяха много мили и настояха да седна на тяхната маса. Докато пиехме, Елинор ми поразправя нещичко за себе си.

— На тази възраст — обади се Странд — това вероятно е главната тема в разговора на едно момиче.

Хейзън се усмихна.

— И на мъжа също — добави той. — Вие спомняте ли си за какво сте говорели най-много, когато сте били на двайсет и две години?

— Като че ли не. Беше толкова отдавна. Почти преди трийсет години. — Той се замисли и се помъчи да си спомни. Най-добрият му приятел тогава беше един младеж на име О’Мейли, негов съученик, който се смяташе за троцкист. Спомняше си, че той бе разочарован от Странд, защото според О’Мейли Странд се интересувал само от това как да си пробие път и покорно да се нагоди към онова, което О’Мейли наричаше „системата“. За О’Мейли „системата“ представляваше огромна измама, предадени идеали, пожертвана победа. Маккарти вилнеещ и заплашващ Америка с фашизъм, с мръсния британски империализъм и похитяването на Ирландия. О’Мейли беше готов да се бие на всички фронтове и търсеше барикади, които да защищава. Стара история. Минало и забравено. Странд се питаше какво ли е станало с О’Мейли и дали е успял да си намери подходяща барикада. — Струва ми се, че тогава много говорехме за политика.

Хейзън кимна.

— Това се казва тема за разговор. Служили ли сте? Били ли сте в Корея?

— Не. Когато се явих на медицински преглед, ми откриха шум на сърцето. Никога не съм знаел, че го имам, и никога не ме е притеснявал.

— А аз се записах. Баща ми смяташе, че съм постъпил добре. Бях мичман втори ранг във флотата. Плавах на едно бюро във Вашингтон. Пак дело на баща ми. Баща ви жив ли е още?

— Не. Почина отдавна.

— Толкова много неща могат да се обяснят с това — рече Хейзън. — Искам да кажа, че всичко е различно, когато баща ти е починал. Всички тези пропилени години. — Той отпи внимателно от чашата си. Явно тази вечер нямаше да има пиянска сцена. — Дъщеря ви Елинор ми направи впечатление на много умно момиче.

— Да, такова е.

— Но неудовлетворено. — И пак му хвърли продължителен, изпитателен поглед.

— Обичайната болест на младостта — рече безгрижно Странд.

— Тя каза, че ако била мъж, щяла да получава два пъти повече отсега и щяла да бъде шеф на отдела отгоре на всичко — добави Хейзън.

Странд се опита да прикрие изненадата си. Тя винаги бе говорила с възторг за работата си.

— Будните младежи не обичат постепенното изкачване — забеляза Хейзън. — Те искат да се издигат със скокове. Сигурни са, че могат да управляват компанията десет пъти по-добре от някакъв си там старомоден дъртак, който би трябвало да работи прав на някое високо бюро и да пише с перо. Предполагам, че и в моята кантора има немалко амбициозни млади хора, които говорят същото и за мен.

— Трябва доста дълго да сте пили това питие — рече Странд.

— Всъщност изпихме по две. Младежът, който беше с нея, мистър Джанели, май бе изпил още няколко. Откровено казано, малко си беше сръбнал, като че ли бе влизал не в един и два бара следобед. По време на разговора доста се разпали. Разправяше на Елинор, че непрекъснато повтаряла колко й било писнало да я командват разни идиоти, но когато й предлагал да се махне и сама да си стане господар, тя го гледала, като че е откачил.

— А уточни ли какво й предлага? — попита внимателно Странд.

— Доколкото разбрах, намекът беше за женитба — отвърна Хейзън. Той погледна изпитателно Странд.

Странд успя да запази лицето си безизразно.

— Забелязах, че се… ъъъ… че държат един на ДРУГ.

— Мистър Джанели ми хареса тогава — продължи Хейзън. — Изглежда, съзнава, че не го бива да работи при баща си — той е средният син от петимата братя в бизнеса на баща му и съвсем обяснимо е, че се чувства притеснен. Попита ме доста високо дали според мен би било лудост, ако започнат двамата да издават малък вестник някъде като издатели и редактори.

— И вие какво му казахте? — попита Странд, като си мислеше, че Хейзън сигурно излъчва някаква мъдрост и сила, или има някакво скрито качество, което привлича младите и ги кара веднага да разкриват душите си пред него. — А попитахте ли го откъде смята да вземе пари за своя благороден замисъл?

— Спомена, че братята му били съгласни да дадат по нещо, за да му помогнат, ако намери подходящо място. Явно, че няма да им е много неприятно, ако ги напусне. Петима братя в един и същи бизнес. Освен това има още две сестри и двама зетьове. Италианско семейство. — Той се усмихна снизходително на средиземноморската плодовитост. — Знам нещо за бащата. Един мой клиент работи с него. Твърдоглав, но честен, описа го клиентът ми. И доста преуспяващ. Тази група хора показаха забележителен напредък през последните години. Освен, разбира се, в Италия. — Той се усмихна тъжно на своята духовитост. — Доколкото разбрах, бащата, и то с основание, не е особено въодушевен от тази инициатива.

— Вие казахте ли им нещо? — попита Странд почти с укор.

— Казах, че човек трябва да рискува, докато е млад, и че трябва да тръгвам, за да се преоблека за вечеря. — Той замълча. — Вие с жена ви как бихте го приели?

— Ние гледаме да не се бъркаме — бързо отговори Странд.

— Не мога да ви се начудя как оставяте децата си сами да се оправят. — В тона на Хейзън нямаше нито одобрение, нито укор. — В нашия дом беше друго. Съвсем точно ни се казваше какво трябва да правим. Брат ми се опълчи, разбира се. Дори не дойде от Калифорния за погребението на баща ми. Почти не поддържаме връзка. Доколкото знам, е щастлив. Може да е само слух. — Той се усмихна иронично.

Отгоре се чу китарата на Джими, случайни акорди, някои мрачни и тъжни, други внезапно весели, сякаш Джими разговаряше със самия себе си чрез инструмента — част от него меланхолична, другата — закачлива и насмешлива.

— Ако шумът ви пречи — обади се Странд, — ще се кача и ще го помоля да спре.

— А, не — отвърна Хейзън. — Обичам да чувам музика вкъщи. Аз му казах, че бих искал да го чуя как свири.

— И той така ни обясни. Но си помислих, че може би го правите от учтивост.

— Не съм чак толкова учтив.

Двамата мъже се заслушаха — Джими започна да свири някаква песен, която Странд никога не беше чувал преди. Той пееше, но Странд не можеше да различи думите. Това не беше вече разговор, а жален нежен солов шепот с внезапни резки възклицания.

— Майка ми, както, струва ми се, ви споменах, ми свиреше на пианото — обади се Хейзън. — Докато беше още млада. После престана. След няколко години почина. Отиде си сред тишина.

Отиде си сред тишина, помисли си Странд. Какъв странен начин да опишеш смъртта на майка си.

— Аз май ще се почерпя с още едно питие — каза Хейзън и стана от креслото си. — Да донеса ли и на вас?

— Засега не, благодаря.

Хейзън стоеше до бюфета и си приготвяше питието, когато на вратата се чу шум и в стаята влезе висока жена с кърпа, увита около главата като тюрбан.

— Приготви и за мен едно, Ръсел — извика тя от вратата.

Гласът й беше висок и силен и тя се усмихна мило на Странд, когато влезе в стаята. Беше облечена с пола и пуловер и носеше ниски обувки. Четирийсетгодишна, кокалеста, не е моят тип, помисли си машинално Странд.

— А, Линда — обади се Хейзън откъм бюфета. — Боях се, че ще закъснееш.

— Движението беше кошмарно — рече жената, като натърти на „р“-то, за да подчертае колко кошмарно е било. — Петък вечер. Маршът на лемингите[4] към морето. Здравейте. — Тя протегна ръка на Странд. — Казвам се Линда Робъртс. Ръсел не може да върши две неща едновременно, като например да смесва напитка и да представя гостите си.

— Добър вечер — отвърна Странд. — Аз съм Алън Странд.

Ръката й беше изненадващо мазолеста. Предположи, че играе голф. Имаше големи сиви очи, старателно гримирани, и силно начервени устни, които иначе биха изглеждали тънки. Приближи се до Хейзън и го целуна по бузата, оставяйки малко червено, петно.

— За мен както винаги — каза тя.

Хейзън вече бе започнал да й приготвя мартини. Жената го наблюдаваше с одобрение.

— Мартинито дава смисъл на всичко, нали? — додаде тя и се усмихна на Странд.

— Така казват — отговори Странд.

— Ръсел, трябва ли да се преобличам за вечеря, или мога да седна на масата с парцалите, с които пътувах?

— Ще дойдат само няколко приятели — отвърна Хейзън и се приближи към нея с мартинито й.

— Блаженство — промълви тя, като пое чашата си и отпи от нея. — Благославям те, скъпи Ръсел. Все пак ще си среша косата.

Отпусна се на един стол, като люлееше запотената от леда винена чаша.

— Линда ще прекара с нас уикенда, Алън — каза Хейзън и отиде да си вземе питието.

— Аз съм добавката от последната минута — обясни Линда Робъртс на Странд. — Мислех, че няма да успея да се измъкна. Току-що се върнах от Франция и разбрах, че в галерията има някаква бъркотия. Получила се е корабна пратка от картини от френския ни клон и десетина от тях изглеждат, като че ли са прекосили океана с кану. Мечтая си за това мартини още от Триборо Бридж[5].

Но Странд забеляза, че чашата й бе само наполовина изпита, когато тя стана и отиде да се среши. Линда се спря на вратата и се намръщи. — Боже господи — възкликна, — какъв е тоя погребален вой?

Хейзън се засмя.

— Това е синът на Алън, Джими. Той е китарист.

— Олеле, боже! — Мисис Робъртс вдигна ръка към устата си с престорен ужас. — Трябва да ме извините, мистър Странд. Нямам абсолютно никакъв слух. Още в най-крехка възраст бях изложена на Вагнер и след това не можах да се оправя.

— Няма нищо — отвърна Странд развеселен. — Вкъщи му даваме да се упражнява само при затворени врати. Боя се, че всяко поколение има различна представа за музиката. Аз самият обичам единствено Брамс.

— Приятелят ти ми харесва, Ръсел — рече мисис Робъртс и излезе енергично от стаята с мартинито в ръка.

Няколко секунди в стаята дареше тишина, докато Хейзън разбъркваше леда в чашата си с пръст, а Странд се чудеше дали това е въпросната му любовница. На пръв поглед жената му харесваше, но за любовница не би си я избрал. Ако някой го беше видял как отива в апартамента на Джудит Куинлан и после излиза оттам с разрошена коса и замаян вид, дали Джудит щеше да минава за негова любовница? На човек лесно му излиза име.

— Тя идва тук на гости от време на време — каза Хейзън, като че ли му дължеше някакво обяснение. — Винаги внезапно. Къщата е толкова голяма… — Той не довърши. — Тя е вдовицата на един от най-добрите ми приятели. На четирийсет и седем години си отиде, както… — Хейзън щракна с пръсти. — Както играеше голф. От сърце.

— Тя, изглежда, се държи — забеляза Странд и Хейзън му хвърли странен изпитателен поглед.

— Разумно гледа да не остава без работа… Собственичка е на половин картинна галерия и много добре се справя с работата. Свързана е с една галерия във Франция и това й позволява да ходи в Европа по няколко пъти в годината. Понякога говори глупости, но трябва да ви уверя, че никак не е глупава — добави хладно Хейзън. — И се е отдала предимно на благотворителна дейност.

— Надявам се, когато умра, и моята вдовица да може да се отдаде предимно на благотворителна дейност.

— Работеше на Уол Стрийт. Беше много умен — продължи Хейзън, без да обръща внимание на шегата на Странд, която той изведнъж осъзна, че беше доста груба. — Чудо човек. Преумора. Чели ли сте, че пощальоните живеят по-дълго от директорите на големите корпорации?

— От многото ходене — забеляза Странд, като искаше другите да слязат, преди нивото на разговора да е спаднало още по-ниско.

— Знаете ли, може да си махнете връзката — каза Хейзън. — Вероятно никой друг няма да е с връзка. Истхамптън се е пролетаризирал. Не е като едно време. Баща ми държеше да се преобличаме за вечеря едва ли не всяка вечер. Сега почти всичко върви. И прозрачни рокли, и джинси, и червени панталони, каквито аз нося. Сигурен съм, че от всичко това могат да се направят доста мрачни социологически заключения.

Странд развърза връзката си и я пъхна в джоба. Вратът му беше толкова тънък, че бе почти невъзможно да си намери риза с достатъчно дълги ръкави и в същото време да не му е широка около врата. Хейзън го изгледа с любопитство.

— Забелязал съм, че ядете много…

— Като вълк — отвърна Странд.

— И въпреки това сте толкова слаб.

— Кльощав.

— Аз не бих се оплаквал. Ако ядях колкото вас, щеше да се наложи да ме карат с количка. — Той отпи от уискито си. — Но от вашето семейство никой няма склонност към напълняване.

— Да. Елинор понякога прави луди диети, ако види, че е качила няколко грама.

— Смешно — изсумтя Хейзън. — На нейната възраст и с нейната фигура.

На вратата се позвъни.

— Гостите ми за вечеря — каза Хейзън. — Надявам се, че няма да ви отегчат. Вечеринките в Хамптънс понякога са доста скучни.

На вечерята Хейзън седеше начело на масата, настанил Лесли, която беше вдигнала косата си, от дясната си страна, а Каролайн от лявата. До Каролайн седеше един от партньорите й по тенис отпреди три седмици. Странд забеляза с известно удоволствие, че не е онзи хубавият, Брад или Чад, за когото Хейзън го беше предупредил. До него пък седеше една жена на име Колдуел, която имаше къща към дюните и която беше дошла с мъжа си и дъщеря си. Дъщерята бе настанена до Джими и изглеждаше колкото него на възраст, макар че Странд никога не можеше да определи на колко точно години са момичетата. В неговите класове имаше момичета, за които знаеше, че са на шестнайсет, а изглеждаха на двайсет и пет. До момичето седеше едър, общителен мъж на име Соломон с дълга права побеляла коса, с която приличаше на Джордж Уошингтън. После следваше Линда Робъртс, отдясно на Странд, която не беше облечена с парцалите си от пътуването, както ги беше нарекла, а с дълга бледо морава рокля на волани, откриваща доста кокалестите й рамене. Мисис Соломон, хубава жена, въпреки острото си лице, с момчешка прическа и силен тен, седеше отляво на Странд. Масата завършваше с Колдуел, седнал между мисис Соломон и Лесли, представен като доктор Колдуел, човек на средна възраст със скръбно дипломатическо лице на посланик, който току-що е бил натоварен да връчи неприятна нота на някое непостоянно правителство. Странд забеляза, че Конрой, макар че живееше в същата къща, не беше включен в списъка на гостите от своя работодател.

Разговорът беше оживен и Странд се зарадва, като видя, че Каролайн и Лесли явно се забавляват, а момичето на Колдуелови, което бе поканено заради Джими, изглеждаше силно заинтригувано от това, което й разправяше Джими. Но на самия него му беше трудно да долови какво си говорят хората, освен откъслечни фрази, тъй като Линда Робъртс непрекъснато му приказваше с висок пронизителен глас.

— Тази вечер ще ви бъда ужасна компания — предупреди го тя, като сядаше до него. — Изтощена съм от пътуването със самолета. — Току-що се била върнала от Франция, заобяснява му тя, където освен работата в галерията в Париж имало някаква сватба, на която тя просто не могла да не отиде. — Четиристотин души гости — продължаваше тя. — За щастие, не заваля, иначе приемът в градината щеше да се превърне в морска катастрофа. На толкова много сватби през юни ме е валяло, а човек винаги има чувството, че когато един брак започне с тичане да търсиш подслон, след година-две ще последва развод. Ръсел ми разправи всичко за вас и за вашето симпатично семейство, и за това колко много сте направили за него. Трябва да се гордеете с дъщеря си. Ако аз бях на нейно място, сигурно щях да се разпищя и да припадна. Направо не знам какво ще стане със стария ни любим Ню Йорк. Никой не смее вече да носи бижута. Всичко е в сейфовете на банките. Застраховано. — Тя въздъхна и повдигна кокалестите си рамене. — Ръсел ми каза, че сте учител по история. Сигурно е много интересно. Това беше един от любимите ми предмети в Мичиганския университет, но вече престанах да чета вестници — освен светската хроника и рецензиите за филми, всичко останало е толкова песимистично. Едва говоря, много съм изморена. Летищата са ужасно нещо. Най-лошото е „Фиумичино“. Почти се отказах да ходя в Рим заради него. В днешно време пътуват толкова много хора, че виждаш най-странни субекти в първа класа. Мъжът ми едва не си купи един реактивен самолет, но почина. Винаги съм обичала да пристигам в Ница. Летището е точно до морето и е почти като в доброто старо време, когато можеше да се пътува до Европа с някой от онези разкошни плюшени кораби, където елегантни стюарди сервираха бульон в единайсет, като се плъзгаха между шезлонгите. А сега дори са извадили от употреба красивите италиански кораби. Макаронджийска им работа. Не искам да изглеждам като някой стар мърморко, но като че ли прекаляваме с прогреса. Съсипаха Лазурния бряг, същото може да се каже, разбира се, и за Маями Бийч, но от летището аз отивам право в моето гнезденце, то се намира в планината над Мужен, и въобще не мърдам оттам, само се разхождам из градината си. Нали знаете къде е Мужен, мистър Странд?

— Наричайте ме Алън — рече любезно Странд, като се чудеше колко ли бързо и дълго може да говори мисис Робъртс, когато не е уморена от пътуване със самолет.

— Алън. Имах един обожател, който се наричаше така. Прекрасен младеж. С божествена външност. Хората непрекъснато го питаха дали не иска да стане киноартист. Но той беше сериозен ездач. Направо посърна, когато се омъжих, и моментално се ожени за една жена, която се беше развеждала четири пъти. Със страхотна издръжка. Веднъж ни дойдоха на гости с жена си и Алън се цупи три дена, а ние трябваше да се престорим, че си стягаме багажа да ходим в Иския[6], за да ги накараме да си отидат. Ужасно просто същество, жена му имам предвид. Печеше се без сутиен. Извънредно много се гордееше с него, с бюста си де, искам да кажа. Учила в Тексаския университет, а първият й мъж играел футбол в отбора на Далас и я биел през цялото време. Не можех да си изкривя душата и да го упрекна. Вие и вашата красива жена — боже мой, тя е направо потресаваща — трябва да ми дойдете на гости в Мужен. Често ли родите във Франция?

— Не — отговори Странд, като в същото време се мъчеше да обърне внимание на превъзходното парче агнешко в чинията си — Не често.

— Мужен много ще ви хареса. Той е тихо пристанище, скрито в планината. Мъжът ми го купи като сватбен подарък. Беше рядко внимателен съпруг. Работеше в международен мащаб. Имаше компании навсякъде. В множество страни. Само назовете една, искам да кажа страна, и ще видите, че той е имал компания и там. Естествено това означава, че се налагаше да отсъства ужасно дълго време от къщи.

Мога да си представя защо е отсъствал дълго време от къщи, помисли си злобно Странд.

— Това ме накара да се захвана с благотворителна дейност — продължи Линда Робъртс. — Толкова много време прекарвах сама. В такива случаи другите жени си намират любовници. — Тя отново се засмя глухо и истерично. — Но мъжът ми не беше снизходителен човек, о, не, напротив, изобщо не можеше да се каже за него, че е снизходителен. Благотворителността запълва огромна празнина в живота ми, мистър Странд, тоест, Алън. Но не бива повече да ви обсебвам. Както виждам, Нели Соломон направо умира да говори с вас, така че аз просто ще се вцепеня.

Мисис Соломон седеше от лявата му страна и той се обърна към нея с благодарност. Един-два пъти Лесли го погледна от другия край на масата по време на монолога на Линда Робъртс и му отправи иронична съжалителна усмивка.

Мисис Соломон се хранеше мълчаливо и с апетит, свела поглед над чинията си. Доктор Колдуел отляво говореше с тих поверителен тон на Лесли, което, както забеляза Странд, правеше почти през цялата вечеря. После Лесли му каза, че Колдуел се преместил да работи в Хамптънс, защото никога не можел да намери място за паркиране, когато ходел на посещения в града. Освен това се интересувал сериозно от музика и както спомена тя, знаел много неща и не говорел глупости. Според нея не приличал на дипломат, а на лекар, чиито пациенти непрекъснато умират.

— Цялото лято ли ще бъдете тук? — запита Странд мисис Соломон, защото все отнякъде трябваше да започне.

— Идваме под наем — отвърна мисис Соломон. — За втори път прекарваме лятото тук. — Тя говори с мек южен акцент, от Алабама, помисли си Странд. — Хърб иска да купим къща в тези места.

— Мястото е прекрасно — каза Странд.

— Ако не играеш голф — допълни мисис Соломон.

— Ако какво? — попита Странд озадачен.

— Ако името ти е Соломон — поясни тя, — клубът е доста клубен, ако ме разбирате какво искам да кажа.

— Разбирам — отвърна Странд смутен.

— Е, не е чак толкова лошо — добави мисис Соломон небрежно и се усмихна. Имаше съвършени малки остри бели зъби и усмивката смекчи лицето й. — Още не съм забелязала да има погроми. Предполагам, че ще купим къщата. Тези неща имат значение само в клуба. Навсякъде другаде може и да си от Занзибар и въпреки това ще те канят на гости. Мисля, че след петдесет години или клубът ще изгори, или всички ще са умрели. — Изведнъж тя го изгледа странно. — Вие нали сте евреин?

— Не. — Много пъти досега му бяха задавали този въпрос, и то почти винаги евреи. Заради гърбавия му нос.

— Извинявайте — каза мисис Соломон. — И аз не съм. По баща съм Фъргюсън. Нели Фъргюсън. Не знам защо си помислих, че сте.

— Аз знам.

Те се засмяха един на друг.

— Щях да ви спестя тази кратка тирада, ако знаех, че не сте евреин. Както ви казах, след петдесет години вероятно няма да има абсолютно никакво значение. Преди петдесет години в клуба не са пускали ирландци. Затова богатите ирландци са се установили в Саутхамптън. Петдесет години не са чак толкова много да чакаш за една игра на голф, нали? — Тя отново се усмихна.

Странд реши, че е много хубава жена. Ако Хейзън трябваше да си има любовница, Нели Соломон би била сто пъти по-подходяща от Линда Робъртс.

— В действителност — продължи мисис Соломон — тук много ми допада. Плажът е фантастичен, Ръсел ми дава да играя на корта му, когато поискам — утре ще играя с дъщеря ви, чух, че била страшна, пък и не е никак далече от Ню Йорк, така че Хърб може да прескача до службата си, когато се наложи.

— Какво работи?

— Ръсел не ви ли е казал?

— Не, той само спомена, че е поканил някои симпатични хора на вечеря.

— Пред нас настояваше да дойдем, за да се запознаем с вас. Отказахме друг ангажимент, за да го осъществим.

— Радвам се, че сте го направили.

— Много сте любезен. И Ръсел каза същото. — Тя пак се усмихна. Моят Хърбърт наема оркестри, урежда концерти — рок, кънтри, джаз, спиричуъли, разни блудкажи, какво ли не. Трябва да видите какви хора минават през нашата къща.

— Представям си — рече Странд и поклати глава. Милият Хейзън, за всекиго по нещо. Значи беше накарал Джими да донесе китарата си с цел. Може би му се е сторило, че някой от тях изглежда болен, анемичен или в първия стадий на някакво страшно заболяване, и затова е поканил доктор Колдуел да му направи тайна диагноза.

— Така се запознах с Хърбърт — продължи мисис Соломон. — Мислех се за певица.

— И какво излезе?

Тя вдигна рамене.

— Той ме извади от това заблуждение. Не можеш да измамиш стария Хърб, когато става дума за талант. — „Горкото момиче — каза ми, като ме чу, — ще трябва да се оженя за теб.“ — Тя се засмя и погледна нежно мъжа си. После се зае сериозно с яденето си. — Много обичам Ръсел да ме кани на своите угощения тук. Толкова са… нетипични за Истхамптън. Той колекционира особняци… като мен и Хърб…

— И нас — добави Странд.

Мисис Соломон му отправи малко детска, заговорническа усмивка.

— Нямах намерение да кажа това.

На Странд му хареса хубавата откровена млада жена с нейната закръглена привлекателна фигура, която, ако все така продължаваше да се храни както тази вечер, след години нямаше да бъде толкова привлекателна.

— Ръсел е много внимателен домакин — каза Странд.

— Прекрасен — което прозвуча „пррекррасен“. — Ходили ли сте някога у тях в Ню Йорк?

— Не.

— Тук е като къмпинг в сравнение с там. Странно е, такива угощения прави, а той самият почти нищо не хапва… забелязали ли сте?

— Да.

— Хърб казва, че ако притежава избата на Ръсел, няма да бъде трезвен нито един ден до края на живота си.

— Всичко наред ли е при теб, Нели? — провикна се Хейзън към мисис Соломон.

— Чудесно — отвърна мисис Соломон. — Тъкмо те хвалехме.

— Продължавайте — каза Хейзън и вдигна чашата си към нея, после се обърна и заговори с Лесли.

— Този зелен фасул доста си го бива, нали? — рече мисис Соломон, като дъвчеше внимателно, но решително една хапка.

— Flageolets[7], така се нарича — обади се мисис Робъртс през Странд. Явно не бе изпаднала в обещаното вцепенение. — По традиция — добави мисис Робъртс — във Франция винаги го сервират с gigot[8].

— Благодаря ти, Линда — рече мисис Соломон. В Алабама ние по традиция сервираме сладки картофи с жигото. — Тя ощипа лекичко Странд по крака под масата.

Странд се помъчи да се усмихне по-сдържано.

След вечеря Странд изпуши втората си пура. Забеляза, че Джими не си взе, когато мистър Кетли поднесе кутията. Всички излязоха на терасата да погледат луната над океана. Лесли стоеше до Странд и той я прегърна през кръста.

— Добре ли се забавляваш? — попита той.

— Великолепно — отвърна тя. — Дали обаче моето готвене ще те задоволява занапред?

— В понеделник ще пусна обява в „Таймс“, че търся готвач, cordon bleu[9].

Лесли се засмя.

— Ръсел е прекрасен човек. Изглежда, от всичко разбира: от политика, изкуство, финанси, от какво ли не. Кара ме да се чувствам, като че ли образованието ми е било печално занемарено. И навсякъде е ходил.

— Като нас. В Музея на модерното изкуство, в Чайнатаун[10], в Бронкс[11]…

— О, моля ти се, Алън — прекъсна го спокойно Лесли. — Аз не се оплаквам. Но сериозно смятам, че трябва да попътуваме малко. Можем да пестим от други неща…

— От кои?

— Ами… от други — отговори неопределено Лесли. — Ръсел каза, че трябва да се занимавам повече с рисуване. Направо не е за вярване, бил е у нас само два пъти, първия път дори не може да се смята, а си спомня най-подробно и двете ми картини във всекидневната. Били смели и оригинални. Представяш ли си? Моите нещастни цапаници. Аз му признах, че рисувам само когато се чувствам самотна, и той ми отговори, че трябва да се постарая да бъда повече време самотна. Мислиш ли, че го е направил само от учтивост, за да ме поласкае?

— Не — отвърна Странд. — Той не е ласкател. Аз също винаги съм ти казвал, че харесвам картините ти.

— Не е същото. Ти си ми мъж, какво друго би могъл да кажеш, горкият? Добре ли изглеждам тази вечер? — Тонът й беше загрижен.

— Жената от дясната ми страна обяви, че си потресаваща.

— Как така потресаваща? Потресаващо хубава или потресаващо грозна?

— Потресаващо хубава.

— Какви приятни хора — рече Лесли. — И Джими, и Каролайн се държат така добре.

— Учудваш ли се?

Лесли го стисна за лакътя.

— Не — отвърна тя. — Наситих се на луната. Стана ми малко хладно. Хайде да се прибираме.

Другите ги последваха и Хейзън помоли Джими да им посвири. Джими погледна колебливо родителите си. Странд дума не обели, но Лесли каза категорично:

— Разбира се, Джими. — И Джими се качи да вземе китарата си.

Каролайн направи физиономия, но Лесли я видя и прошепна:

— Никакви такива, госпожице.

Странд не каза на Лесли за Хърбърт Соломон и за неговото положение в музикалния свят. Само щеше да се притесни, ако знаеше, че в известен смисъл Джими е на изпит. Джими изобщо не изглеждаше притеснен, когато изсвири няколко акорда за загряване, а после, като си акомпанираше сам, запя с почти разговорен, недраматичен тон разни песни, които Странд беше чувал по радиото. В ушите на Странд поне Джими не пееше нито по-зле, нито по-добре от изпълнителите, чиито плочи, както му разправяха, бяха във всички топ листи. Соломон слушаше с явен интерес и започна да предлага на Джими кои песни да изпълни. Странд забеляза, че всеки път Соломон избираше песен, различна по стил от предишната, така че Джими имаше възможност да покаже своята многостранност и диапазон, както и доколко познава най-популярните песни от последните пет-шест години.

— Много хубаво — каза Соломон, когато Джими завърши с един финален заглъхващ акорд, мисис Соломон изръкопляска, а мисис Робъртс извика: „Браво! Браво“ Лесли се усмихваше, явно доволна, и дори Каролайн изглеждаше впечатлена.

— Много ти благодаря, Джими — рече Хейзън. — Следващия път ще поканя по-голяма публика.

Скоро след това гостито се разтури и Джими, хванал китарата си, отведе с комбито момичето на Колдуелови в бара в Бриджхамптън, а Каролайн отиде да си легне, като преди това се уговори да изиграе няколко единични игри рано сутринта с младежа, който седеше до нея на вечерята.

Когато Соломонови се приготвиха да си вървят с доктор Колдуел и жена му, мистър Соломон каза на Странд:

— Момчето се отнася сериозно към свиренето си, нали?

— Изглежда да — отвърна Странд.

Соломон кимна.

— Ръсел знае служебния ми телефон. Ако Джими се интересува, кажете му да ми се обади някой път през седмицата.

— Много сте любезен — рече Странд.

Соломон сви рамене.

— Може и нищо да не излезе. Хиляди хлапета имат китари и добър слух. Все пак нека се обади.

Странд тактично се качи с Лесли и остави мисис Робъртс, която каза, че иска да си пийне нещо преди лягане сама с Хейзън във всекидневната.

— Защо мистър Соломон спомена за обаждане по телефона? — попита Лесли, когато Странд затвори вратата на спалнята зад тях.

— Той е в музикалния бизнес — поясни Странд и повтори всичко, което мисис Соломон му беше разказала за мъжа си.

— Не е ли мило от страна на Ръсел, че го е поканил тази вечер да чуе Джими? — попита Лесли.

— Много.

— Смяташ ли, че той и мисис Робъртс са?… — Тя не довърши изречението и Странд се засмя. — Знаеш какво имам предвид — добави Лесли.

— Да.

— Е?

— Бих казал, че не — отвърна Странд. — Мисля, че не би оставила приказките, за да бъде нечия любовница.

Лесли се засмя.

— Искаш да кажеш, че не е по вкуса ти.

— Да. Но познавам една жена, която е.

— Хубавата мисис Соломон. Вие двамата, изглежда, чудесно си допаднахте.

— Да, наистина — отвърна Странд. — Но аз нямах предвид нея.

— Верничкият ми — каза Лесли и го целуна. — Лягам само след една секунда.

Събуди се от нечии стенания. Лесли спеше в прегръдките му. В стаята бе тъмно и отначало, в просъница, стенанията се сляха с равномерния грохот на морето. Той издърпа внимателно ръката си изпод главата на Лесли и стана от леглото. Стенанията идваха от съседната стая, в която спеше Каролайн. Облече си един халат и излезе в коридора, където светеше лампа. Бос, се приближи тихо до вратата на Каролайн. Сега стенанията се чуваха по-ясно. Стаите на Хейзън и мисис Робъртс се намираха в другото крило на къщата и Странд се благодари, че каквото и да тревожеше Каролайн, нямаше да безпокои тях. Отвори вратата й. На светлината от коридора видя, че тя се мята конвулсивно в леглото и закрива с ръце лицето си, сякаш да се предпази от някакъв нападател. Той отиде бързо до леглото и я прегърна.

— Хайде, хайде — прошепна. — Няма нищо. Нищо ти няма.

Каролайн отвори очи, лицето й беше сковано от страх.

— Ох, татко — извика тя и се вкопчи в него.

— Просто си сънувала нещо лошо — каза той. — Аз съм тук. Няма нищо страшно.

— Ох, татко — заплака тя, — те ме нападнаха с ножове, смееха се, а аз нищо не можех да направя. Как ли не се мъчих…

— Шшт, шшт!

— Толкова ме е страх. — Тя го стискаше здраво.

— Няма от какво да се страхуваш. На всеки може да се случи да сънува нещо идиотско от време на време.

— Не си отивай. Моля те, не си отивай.

— Няма да си отида. Опитай се пак да заспиш.

— Не знам какво щях да правя, ако не беше дошъл. — Изведнъж тя се засмя. — Брадата ти боде.

— Извинявай.

— Много ми е приятно дори — каза тя сънено и след миг отново заспа.

Той седя дълго, като я стискаше в прегръдките ей. Когато се увери, че спи спокойно, внимателно я сложи да легне, зави я, излезе от стаята и затвори вратата след себе си. Чу стъпки по стълбището и видя Джими да се качва с китарата си.

— Привет, тате. Какво обикаляш по никое време?

— Колко е часът?

— Минава три — Отговори Джими. — Изкарахме страхотна вечер. Случило ли се е нещо?

— Нищо. Каролайн сънувала някакъв кошмар.

— Това е от моята музика — засмя се Джими. — Не знаех, че има чак такава сила. Сега добре ли е?

— Напълно.

— Горкото момиче — каза Джими. — Е, лека нощ. Приятно спане.

Но Странд дълго не можа да заспи. Сега шумът на океана му се струваше зловещ, а равното, дишане на Лесли — несигурно и крехко и до болка скъпо за него в тихата чужда стая, където се бяха любили, но която не беше вече така недостъпна.

Събуди се късно сутринта, беше сам и се чувстваше уморен и неотпочинал. Когато слезе долу, мистър Кетли му каза, че всички са на тенис корта. Не беше гладен, затова изпи само чаша кафе. Денят бе задушен и той реши да се възползва от отсъствието на другите и да се изкъпе в океана, за да се разсъни.

Когато слезе по бански с хавлията си, терасата и плажът бяха още пусти. Морето не беше много бурно, имаше само малки вълни, които се къдреха и се разбиваха на десетина метра от брега. Странд съблече хавлията и запристъпва по белия ситен пясък към водата. Влезе дотам, докъдето се разбиваха вълните, водата беше студена и стигаше почти до кръста му. Вече се беше събудил почти напълно и му беше приятно да стои така и вълните да го обливат. Поплува малко, като си мислеше: „Трябва да се запиша в Християнския младежки съюз[12] и да плувам поне три пъти седмично — ще ми бъде от полза.“

Когато почувства, че ръцете му се поумориха, стъпи върху гладкия пясък и тръгна да излиза. Но откри, че не може да направи нито крачка към брега. Водата се въртеше около него и му беше трудно дори да стои. После изведнъж изгуби почва под краката си и течението бавно и безмилостно го понесе навътре. Помъчи се да не изпада в паника, но заблъска лудо с ръце, за да се пребори с течението. Никога през живота си не се беше чувствал така уморен и започна да гълта вода. Нямаше смисъл да вика, нямаше кой да го чуе. Погледна към голямата къща, която се намираше толкова близо до него, но в която нямаше признаци на живот.

Тогава видя Конрой да излиза на терасата с вестник в ръка. Той седна и разтвори вестника, без да поглежда към брега.

— Конрой! — успя да извика Странд. — Конрой!

Видя как Конрой започна да се оглежда озадачено, сякаш не можеше да определи откъде идва гласът. После забеляза Странд, който махаше като обезумял, неспособен да вика повече, и се мъчеше да държи главата си над водата.

Конрой се обърна и замаха към къщата, после хукна към плажа, смъквайки пуловера си в движение. Беше по бермуди и бос. Гмурна се и заплува към Странд. Когато стигна до него, му каза с учудващо спокоен, равен глас:

— Без паника, мистър Странд. Само се обърнете по гръб и се дръжте над водата. Аз ще ви хвана. — Правата му коса беше залепнала за черепа, а ръцете му бяха слаби и бели.

Странд се обърна по гръб. Слънцето блестеше в очите му през мъгла от пяна. Усети, че ръката на Конрой го държи под брадата. Конрой плуваше със свободната си ръка бавно, много бавно, но не към брега, а успоредно на него. Течението ги отнасяше все по-навътре в морето. Странд дишаше тежко, поемайки болезнено въздух и вода. Брегът се отдалечаваше все повече и повече…

Повдигна глава и забеляза, че някой тича към брега и носи нещо. След миг осъзна, че това е Линда Робъртс и че мъкне намотано въже. Видя я как се гмурна във вълните и я изгуби от погледа си.

После изведнъж течението пусна двамата мъже. Конрой дишаше на пресекулки.

— Окей — рече той, — вече сме вън от него. Само запазете спокойствие.

Той започна да тегли Странд бавно към брега и с всяко загребване дишаше все по-тежко. Няма да успеем, помисли си Странд, и двамата ще се удавим. Искаше да каже нещо на Конрой, но не можеше да говори. После се чу цопване във водата до тях и Конрой протегна ръка. Беше въжето, което им хвърли мисис Робъртс, влязла до кръста във водата. Странд беше сигурен, че е стоял с часове във водата, а брегът изобщо не се приближаваше, но поне не се и отдалечаваше повече.

— Сега вече ще успеем — рече Конрой като хвана въжето.

Ръката му, която държеше Странд, сякаш доби нова сила. Мисис Робъртс бавно задърпа въжето. Сантиметър по сантиметър, милиметър по милиметър те се приближаваха до мястото, където стоеше тя. Когато стигнаха до нея, двамата с Конрой изтеглиха Странд през прибоя и най-накрая той се намери легнал на грубия пясък до самия бряг, като се мъчеше да се усмихне на мисис Робъртс, чиято тънка рокля бе прилепнала за кокалестата й фигура. Но лицето му сякаш се беше вкаменило и той не можеше да се усмихне.

Конрой се свлече до него със затворени очи, като дишаше тежко.

— Попаднали сте на подводно течение — каза мисис Робъртс и отмахна, мократа коса от очите си, а гласът й звучеше, сякаш говореше по телефона отдалече и връзката беше лоша. — Тези течения не са постоянни и са една от основните атракции на това крайбрежие.

После Странд загуби съзнание. Когато дойде на себе си, усети, че нечие лице се беше надвесило над неговото, нечии устни бяха притиснати до неговите и вкарваха топъл дъх в устата му. Целувката на живота. Изразът се въртеше глупаво в главата му. Мисис Робъртс се изправи. Тя сякаш се носеше над него, някъде между небето и земята, в червена мъгла. Конрой също се понесе над него в някаква червена мъгла.

— Жив е — чу той Конрой, пак като по телефона при лоша връзка.

Най-ужасната болка, която беше изпитвал през живота си, разкъсваше гърдите и раменете му и той не можеше да диша.

— Конрой — едва чуто промълви той, — боли ме. Боли ме тук… — Той успя да посочи гърдите си. — Боя се, че…

След половин час вече беше в интензивното отделение на болницата в Саутхамптън, доктор Колдуел стоеше надвесен над него и говореше на някого, когото Странд не можеше да види.

— Сърдечен…

„Един мъж точно на твоите години“ — беше казал доктор Принз…

След това дълго време нито чуваше, нито си спомняше нещо.

[1] В бейзбола играчът, който стои между втория и третия ъгъл (англ.) — Б.пр. ↑

[2] Уиски, произведено от смес от царевица, малц и ръж, за разлика от обикновеното ръжено уиски, и отлежало не по-малко от две години. — Б.пр. ↑

[3] Прозвище на Ню Йорк. Fun — забавление, развлечение (англ.) — Б.пр. ↑

[4] Малък арктически бозайник от семейството на къртиците, забележителен с периодичните миграции на юг на рояци веднъж на десет години. — Б.пр. ↑

[5] Един от мостовете над пролива Ист Ривър, свързващ, Лонг Айланд с Манхатън. — Б.пр. ↑

[6] Иския — Вулканичен остров в Неаполитанския залив, прочут със своите минерални извори и красив пейзаж. — Б.пр. ↑

[7] Flageolets — Вид зелен фасул (фр.) — Б.пр. ↑

[8] Gigot — печен или задушен овнешки бут, жиго (фр.) — Б.пр. ↑

[9] Cordon bleu — прекрасен готвач (фр.). — Б.пр. ↑

[10] Китайският квартал в Ню Йорк. — Б.пр. ↑

[11] Един от петте района на Ню Йорк. — Б.пр. ↑

[12] Религиозно-благотворителна организация, която се занимава с пропагандирането на религията сред младежта, особено сред юношите разполага с клубове, общежития, и др. — Б.пр. ↑

8

Гласовете станаха по-ясни. „Тя говори глупости понякога, но трябва да ви кажа, че никак не е глупава.“ Целувката на живота. Започна да различава някои лица. Отделните личности се смесваха. Позна себе си. Светът дойде по-близо.

Минаха две седмици, преди да излезе от болницата. Доктор Колдуел се оказа много способен. Доктор Принз дойде от Ню Йорк със сериозен вид. Един голям специалист по сърдечни болести, повикан от Хейзън, долетя с вертолет от града и даде надежда. Лекарите проверяваха, изследваха и си шепнеха в коридора. Конрой, навигаторът с пепеляво лице от дълбините, помагаше при превозването. Елинор бе отменила пътуването си до Гърция и живееше в къщата с Джими. Лесли бе започнала да пътува до Ню Йорк и обратно, когато най-страшното бе минало, за да може да продължи уроците си и да бъде с Каролайн, докато тя полага последните си изпити.

Болката беше преминала вече, но Странд още се чувстваше толкова слаб, че с голямо усилие повдигаше дори ръцете си. Хейзън го откара в голямата крайбрежна къща, където двамата с мистър Кетли го качиха на ръце в спалнята.

Всички лекари го предупредиха, че има нужда от почивка, от дълга почивка. Беше се оставил в ръцете им като бебе, позволявайки на другите да решават вместо него. Не мислеше за бъдещето, а приемаше всичко, каквото му кажеха и каквото му даваха за ядене, лекарствата, които му предписваха да пие, и климатичната инсталация в голямата спалня на втория етаж с изглед към океана, където можеше да съзерцава картината на Реноар. Беше изтощен, но благодарен на всички и не си правеше труда да говори.

Можел да живее и до сто години, му казаха лекарите, ако се грижи за себе си. Винаги бе мислил, че се грижи за себе си. Никой не му бе казвал за подводните течения, нито за злата сила на океана. На масичката до леглото му имаше писмо от Джудит Куинлан. Не го беше отворил. Чудеше се дали е успял да благодари на Конрой и на Линда Робъртс, задето му бяха спасили живота. Ще има достатъчно време, когато силите му се възстановят. Не беше свикнал да боледува, но се отдаде на това състояние със смътно удоволствие. За известно време нямаше да носи отговорност за тялото си.

Хората говореха с него — Лесли, лекарите, Елинор, Джими, Каролайн, Хейзън, мистър и мисис Кетли. Миг след като му кажеха нещо, той вече не си спомняше какво е то. Усмихваше се мило на всички с убеждението, че усмивката му вдъхва увереност. Не му се четеше, не го интересуваше нито какво става в страната, нито проблемите на другите, нито какво е времето. Някой подхвърли, не си спомняше кой, че това било най-хубавото лято от години, макар че в голямата разкошна стая климатът беше винаги един и същ.

Директорът на гимназията дойде да го види и му каза да не се безпокои за катедрата.

— Знам, че ще се оправите — рече той. — Почивайте си спокойно и когато сте готов да се върнете, само ми се обадете по телефона. Мястото ви ще бъде свободно.

Нямаше настроение за телефони и не се тревожеше за катедрата.

В стаята му винаги имаше цветя през деня, но той никога не бе знаел имената им, а и не се интересуваше.

В спалнята му бе сложена кушетка за Лесли и той не попита защо, след като толкова години бяха спали заедно, сега тя прекарваше нощите на отделно легло.

Спеше повече от всякога през живота си.

Една вечер, когато започна да се чувства по-добре, каза на Лесли, че всеки човек трябва да прекара поне един сърдечен удар.

Тя се засмя. Беше отслабнала и по лицето й се бяха появили бръчки, които не беше виждал досега.

Хърбърт Соломон му изпрати един касетофон с избрани записи на Бетховен, Брамс, Сезар Франк[1] и песни на Джоун Бейз, Боб Дилан и някой си Коен[2]. Странд не поиска да му пуснат касетофона.

Линда Робъртс му изпрати обемиста книга за Южна Франция, с красиви снимки. Той дори не я отвори.

Каролайн смяташе, че е изкарала добре изпитите си. Той полагаше други изпити и не я попита какви предмети е държала. Но се поинтересува за човека от Тръскот.

— Изглежда, мина добре — отвърна Каролайн без ентусиазъм. — Два пъти ми засече времето и каза, че според него ще ме приемат. Щял да говори с мистър Хейзън. — Тя вдигна рамене. — Няма значение. — Забеляза, че лицето й също е отслабнало и сякаш често плачеше. Искаше му се да я утеши, но му костваше прекалено голямо усилие. Предаде му много поздрави от Алегзандър и мисис Къртис и кутия с курабийки от мисис Къртис, направени лично от нея. Той ги даде на Каролайн да ги изяде.

Джузепе Джанели му изпрати увеличена снимка на Елинор, застанала с развята дънкова рокля на една дюна, засмяла се срещу небето, а около босите й крака стръкове остра трева. С нея имаше бележка, която Лесли му прочете:

Нещо хубаво за гледане в мрачните моменти. И тоник за всички сърца.

Беше се подписал:

Ваш нещастен поет — предприемач и приятел.

Джузепе.

— Той е чудесен младеж — рече Лесли, постави снимката на бюрото, където Странд можеше да я вижда от леглото. — Няколко пъти си говорихме надълго и нашироко с него. Луд е по Елинор.

От време на време Странд поглеждаше небрежно към снимката. Чудеше се какво ли е казал Джузепе Джанели на дъщеря му, за да я накара да се засмее така срещу небето.

Понякога късно през нощта чуваше как Лесли свири тихо на пианото долу. Не знаеше дали свири за себе си или имаше някой друг, който я слушаше. Мислеше да я пита, но когато тя идваше да си легне, той забравяше.

От време на време Хейзън се качваше в стаята и го гледаше сериозно.

— Не бива да забравям — рече Странд на Хейзън — да ходя на гости само на хора, които включват в списъка на поканените добри плувци. Не бива също да забравям да благодаря на Конрой и Линда. Постъпката им минава границите на чувството за дълг, не смятате ли?

Хейзън не му отговори на въпроса. Вместо това каза:

— Аз вече им благодарих от ваше име. Дадох на Конрой хиляда долара — парите са всичко за него, той пести като луд, и малка златна гривна на Линда. Дрънкулка.

— Сега — рече Странд, чувствайки се неудобно от тази информация, — сега знам колко струва животът ми. Хиляда долара и една дрънкулка.

Хейзън го изгледа любопитно.

— Всяко нещо си има своята цена — отсече той, — която невинаги съответства на стойността му. Бих ви посъветвал да не се притеснявате за пари. Което води до друг един въпрос. Достатъчно добре ли се чувствате, за да говорим?

— Съвсем — отвърна Странд.

— Знаете ли, че след първите десет дни лекарите казаха, че ще се оправите и ще можете да водите нормален, макар и по-спокоен живот? — попита Хейзън.

— Не. Но новината е хубава.

— Разбира се, че е. Но това означава, че ще трябва да мислите до края на живота си. Ако приемете сериозно думите им. — Хейзън говореше почти обвиняващо. — Което значи, че няма да се върнете на старата си работа през септември, сякаш нищо не е било.

Странд потисна една въздишка. Знаеше си, че някой ден, и то не чак толкова далечен, му предстои и това, но беше използвал привилегията на всеки инвалид да го отложи малко.

— Не съм убеден — продължи Хейзън, — че инвалидната пенсия на една нюйоркска гимназия ще бъде кой знае колко голяма, особено при сегашната инфлация.

— Колкото таксата за метрото — каза Странд.

Точно. Не исках да отварям дума за това толкова скоро, но имам някои съображения… — Той махна неопределено с ръка. — Позволих си да говоря за вас с директора на едно малко училище в Кънетикът. Дънбъри. Намира се на около два часа път от Ню Йорк, на север от Ню Хейвън[3]. Баща ми направи няколко щедри дарения на училището приживе, а после и в завещанието си. Беше завършил колеж заедно с този, който стана директор и много го уважаваше. Сега синът му е директор и е готов да приеме благосклонно всякакви предложения от моя страна. Училището е малко — около четиристотин момчета. То се ръководи по старата система, която одобрявам. Може би точно то ще бъде подходящо и за вашия приятел Хесус Ромеро. Там ще можете да го държите под око.

— Никога нищо не забравяте, а Ръсел? — възкликна Странд с искрено възхищение.

Хейзън пренебрегна комплимента, като сви нетърпеливо рамене.

— Класовете са малки и няма да имате много работа — продължи той. — Около дванайсет часа седмично, поне първия срок, така ми каза директорът. С работата дават един стар удобен апартамент, което в днешно време е по-добро и от заплата, много по-добро. А когато споменах на директора — името му е Бабкок, чудесен човек между другото, сигурен съм, че ще ви допадне — за жена ви, той сподели, че отдавна искал да въведе курс по музика и бил убеден, че тя ще бъде изключително полезна. Освен това животът в едно тихо училищно градче е много по-спокоен, отколкото при постоянната борба в Ню Йорк. Уморявам ли ви?

— Малко — призна Странд.

— Просто защото няма много време за губене, затова — извини се Хейзън. — Учебните занятия започват само след два месеца и преподавателите трябва да бъдат уточнени. И още нещо. Бабкок ще ходи на гости на свои приятели в Монток другата седмица и ще може да се отбие тук, за да си поговорите, което ще ви спести едно пътуване до Кънетикът.

— Всичко звучи много обещаващо — рече уморено Странд. — Разбира се, първо ще трябва да поговоря с Лесли.

— Аз вече говорих с нея — рече Хейзън. — Тя одобрява с цялото си сърце.

— На мен нищо не ми е казвала — отвърна Странд. — А може и да е казала, но аз не си спомням. Много неща не си спомням тези дни, нали разбирате.

— Това ще се промени — вметна уверено Хейзън. — Както и да е, тя пожела първо аз да ви го съобщя. Не искала да ви влияе прекалено много.

Странд кимна.

— Откакто излязох от болницата, тя се държи с мен, като че ли съм направен от стар порцелан.

Хейзън се засмя.

— Забелязах. Но когато се оправите, и това ще се промени, както всичко друго. Ще започнете да ставате от леглото и да се движите сам и няма да повярвате колко различен изглежда светът.

— Не, благодаря, стига толкова изненади.

Когато Хейзън излезе от стаята, той си позволи лукса да изпусне една въздишка, която бе потискал, докато човекът беше там. „Ще трябва да мислите до края на живота си“, каза Хейзън. Освен всичко друго това означаваше и за пари. Постоянно и винаги — за пари. Знаеше, че това, което се беше случило с него, е много скъпо, ала за първи път от трийсет години и нещо не питаше кое колко струва. Но сметката скоро ще му бъде представена и ще трябва да я плати. Отново въздъхна.

Затвори очи и се унесе в дрямка. Когато се събуди, смътно си спомняше, че Хейзън беше идвал в стаята и споменал за някакво училище. Но не се сещаше нито как се казва училището, нито къде се намира, нито името на човека, който щеше да дойде да говори с него, нито дали Хейзън го осведоми за заплатата. Отпусна се назад и пак задряма.

Сутринта, когато доктор Колдуел му каза, че може вече да слиза долу, той настоя да се облече, макар Лесли да се опита да го убеди, че ще бъде по-лесно само да си наметне един халат върху пижамата.

— Няма да позволя терасата на Ръсел Хейзън да заприлича на предната веранда на някой старчески дом — възрази той.

Дори се обръсна. За първи път се поглеждаше в огледало след злополуката, както наричаше случката в себе си. Беше блед и много слаб, очите му изглеждаха огромни на изпитото лице и приличаха на две въпросителни, очертани с черно мастило. Докато беше на легло, мистър Кетли го бръснеше през ден и не се нуждаеше от огледала.

Обличаше се с бавни и внимателни движения, съзнавайки, че костите и артериите в обвивката от застрашена плът са крехки. Но все пак нали се движеше. Лесли стискаше ръката му, докато слизаше по стълбите, хванал се за перилата, а мистър Кетли вървеше с лице към него, сякаш се боеше, че изведнъж ще политне напред и ще трябва да го хванат.

Легна на терасата в един шезлонг, повдигнат върху възглавници, с одеяло върху коленете, изпълнен с благодарност към топлото слънце и бриза от океана. Всичко му се струваше съвсем ново — малките бели облачета по лятното небе, цветът на морето, въздухът в дробовете му. „Вън от опасност сте — му бе казал доктор Колдуел. — Ако внимавате.“ Да внимава, му бе обяснил доктор Колдуел, означаваше да не се качва по стълбите повече от веднъж на ден, да се храни умерено, да се въздържа от алкохол, секс и тревоги и най-важното, да не се вълнува. Странд обеща да внимава. „Ще си поставя за цел да хвана тен — бе заявил той на доктор Колдуел — и да не се вълнувам.“

Каролайн му разказа как всички говорели за неговия кураж. Той не я попита кои всички, не се чувстваше нито смел, нито страхлив.

Като лежеше така, а Лесли седеше до него, хванала ръката му, изведнъж осъзна, че в продължение на много седмици се е интересувал само от себе си.

— Разправи ми всичко — помоли той Лесли, — за всички. — Сякаш току-що се връщаше от дълго пътешествие до някакво място, откъснато от целия свят. Долината на сенките. Дали може да я достигне Уестърн Юниън[4], сателит или човешки глас? — Първо за теб. Какво става с уроците ти?

— Оправям се някак си с тях — отговори уклончиво Лесли.

— Как?

— Събрах ги всичките в един ден — отвърна тя. — През лятото е лесно. Толкова много хора са извън града.

Той кимна.

— Как е вкъщи?

Добре — рече Лесли. — Мисис Къртис бърше прахта три пъти седмично.

— А Каролайн?

Лесли се подвоуми.

— Вчера разбра, че са я приели в Аризона. Нямало да отиде, ако ти не си съгласен.

— Съгласен съм.

— Престана да играе тенис. Подари всичките си дрехи за тенис и ракетата на една приятелка.

— И защо го е направила?

— Било й омръзнало да играе. — Лицето на Лесли беше сериозно и тя се извърна на другата страна, докато говореше. — Според мен просто омилостивява боговете. — Гласът й звучеше глухо. — Отказа се от това, което обича, в замяна на нещо по-скъпо… да продължавам ли да ти обяснявам?

— Не.

Известно време мълчаха, ръката на Лесли почиваше в неговата. Всяка възраст изисква своята своеобразна саможертва, помисли си той. Ако умре, дъщеря му дали ще си поиска обратно хубавите бели къси панталонки, памучните блузи и ракетата, разочарована от боговете? Каква атавистична набожност я бе подтикнала към това трогателно и смешно детско отричане?

— А Джими? — попита Странд. Ако и Джими се е отказал от китарата си, как ли ще я оценят боговете спрямо тенис ракетата?

— Той е в Ню Йорк — отвърна Лесли. — Имаше уговорка да се види с Хърб Соломон. Ако щеш вярвай, Джими се притесняваше сам да се обади на Соломон и Ръсел уреди срещата.

— Може би трябва да сключим договор с Ръсел за една година да стане главен управител на цялото семейство — каза Странд. — Чудя се как сме се оправяли досега без него.

— Радвам се да видя, че се възстановяваш — рече Лесли. — Започваш да си връщаш чувството на неблагодарност.

— Достатъчно благодарен съм. — Странд помълча, преди да продължи. — Поне така ми се струва. Трябва да му благодариш от мое име заради всички. Той ме прекъсва всеки път, щом помисли, че се каня да заговоря за това.

— Знам. Не дава и да се спомене. Аз се опитах един-два пъти. Отряза ме. Не разбрах дали се разсърди, или се смути.

— Каза ли ти, че е дал хиляда долара на Конрой и златна гривна на Линда Робъртс, дето ме измъкнаха от морето?

— Не — отвърна Лесли, — но те ми казаха.

— Не ти ли се струва странен този начин да даваш компенсация на хора, които все пак са рискували живота си, за да спасят един сравнително непознат човек?

— До известна степен да — призна Лесли. — Такъв му е стилът. Той е затворен човек. Не може да показва чувствата си, а само да ги демонстрира. С пари, услуги… разни символи.

— Въпреки това кара ме да се чувствам особено. Като нещо в обявите за изгубени и намерени вещи: „Изгубен е учител на средна възраст, някъде в Антлантическия океан. Предлагаме възнаграждение, ако бъде върнат в приличен вид.“

— Никога не му показвай, че се чувстваш така. Щедростта е негово хоби, тя му помага да компенсира това, което изпитва към работата си. Онази вечер говорихме на тази тема и той сподели, че щедростта у един адвокат се смята за слабост. Ясно е, че не може да понася някой да го мисли за слаб човек.

— Той спомена, че сте обсъждали въпроса за училището — рече Странд, доволен, че паметта му се връща. — Каза, че си съгласна.

— Нещо повече дори. Целунах го за хрумването му.

— Не е необходимо да се стига до крайности — подхвърли сухо Странд.

— Това е най-доброто разрешение — добави Лесли. — За всички ни.

— Ти обичаш да живееш в Ню Йорк — каза той. — Как мислиш, че ще се чувстваш забутана в едно заспало градче, заобиколена от приблизително четиристотин пубертетчета?

— Няма да умра. Все едно, това не е от значение. Важното е ти да си жив и здрав. А Ню Йорк е само на няколко часа път. Ще се оправя.

— Може, когато онзи човек дойде да ме види…

— Мистър Бабкок.

— Да, мистър Бабкок. Може да реши, че не съм подходящ за тях.

— Не се безпокой. Аз говорих с него по телефона и той е възрадван, че ще отидеш да работиш при тях.

— Възрадван. Ама че дума.

Той въздъхна, погледна синята вода на басейна, безупречно чистите рогозки, белите дюни, блестящия океан.

— Знаеш ли, не можем да стоим тук до започването на учебната година. Едно е да дойдеш за уикенда и да останеш при непредвидени обстоятелства, друго е да…

— И за това няма да ти даде да се обадиш. Говорих с него или поне се опитах да го направя…

— И какво?

— Казах му, че ще те отведа обратно в града веднага щом може да ставаш.

— А той?

— Той ме попита дали искам да те убия — рече Лесли.

— Какви грижи започнах да създавам.

— Стига — сгълча го Лесли. — Естествено той преувеличава малко, но няма съмнение, че тук си безкрайно по-добре. Семейство Кетли, морският въздух. Вкъщи нямаме климатична инсталация, а в града е адски горещо. Ръсел каза, че най-малкото, което може да направи за човека, когото едва ли не е оставил да се удави пред очите му, е да те задържи тук.

— Той има странна ценностна система — забеляза Странд.

— Нямаше да е зле, ако имаше повече такива като него — отвърна Лесли. — Между другото, почти съм сигурна, че не е Линда Робъртс.

— Какво не е?

— Предполагаемата любовница.

— А, това ли?

Друг свят. Други хора.

— Защо не е?

— Хейзън само се грижи за нея — отговори Лесли. — И за парите й. Той е изпълнителят на завещанието на мъжа й, който й е оставил цяло състояние, но Ръсел сподели, че ако я зарежел сама да се оправя, досега нямало да има нито цент. Била готова да помогне на всеки, който й разкаже някоя нещастна история. Не можела да се отърве от разни паразити. На два пъти я предпазвал да не се омъжи за мъже, които се влюбвали в парите й. Грижи се за нея, защото мъжът й е бил негов много близък приятел, а тя имала добро сърце и била самотна. Затова говорела толкова много, когато й се удаде възможност. Още една проява на щедрост. В неговия стил: раздава времето си, обичта си, всичко.

— Такъв е наистина — съгласи се Странд. — Но защо това ще изключва?

— Видях го да се разхожда по плажа с Нели Соломон.

— Е, и какво?

— Един мъж и една жена вървят по особен начин, когато мислят, че никой не ги наблюдава.

— О, Лесли, ти пък.

— Той се е разхождал с мен по плажа — каза Лесли, — виждала съм го и с Линда Робъртс, и с Елинор. Уверявам те, че има разлика. Голяма разлика.

— Нали не клюкарстваш? — попита Странд, макар да знаеше, че Лесли никога не се занимава с клюки.

— Това е просто интуиция — отвърна Лесли. — Не го вземай за божествено откровение.

Но той беше сигурен, че е права. Изпита завист към Ръсел Хейзън и разочарование от Нели Соломон. Напречните течения около една маса на вечеря. Спомни си лекото ощипване на мисис Соломон под масата, когато мисис Робъртс направи забележката си за Франция.

— Блазе му. — Запита се дали Хърбърт Соломон е снизходителен човек. Не изглеждаше такъв. Странд нямаше нищо против никого. Сети се за неразпечатаното писмо от Джудит Куинлан и си спомни, че и той също не е невинен. Сексуалната революция с нейните лекомислени чифтосвания беше за младите. Неговото верую бе по-строго. Затвори очи, усещайки топлината на слънцето върху клепачите си, и известно време и двамата мълчаха.

Подхвана друга тема.

— Съжалявам, че развалих ваканцията на Елинор.

— Гърция няма да избяга до другата година — успокои го Лесли.

— Какво, помислила си е, че ще умра ли? — каза го със затворени очи. — Затова ли остана?

— Не зная какво си е помислила — отговори Лесли. — Просто заяви, че иска да остане. Сега е вече на работа. Не си взе допълнителната седмица. Струва ми се, че скоро ще чуем от нея важни новини.

— Като например?

— Например, че скоро ще се омъжи.

— Ти как се чувстваш?

— Както обикновено в такива случаи — и радостно, и тъжно. Много хубава двойка са…

— Това достатъчно ли е?

Лесли въздъхна.

— Сигурно ще разберем след двайсетина години.

— Ние бяхме наполовина хубава двойка — рече Странд.

Лесли се засмя.

— Обадих се на нашите да им съобщя за теб и те ти изпратиха много поздрави. Баща ми каза, че още първия път, когато те е видял, си е помислил, че не изглеждаш много здрав.

Странд се засмя едва-едва.

— Палм Спрингс не го е променил.

— Чудел се как всички в Ню Йорк не получават сърдечни удари. Според него трябва да се преместим в Палм Спрингс — действал чудотворно на сърцето.

— Предай му, че ще отида в Палм Спрингс, когато той се махне оттам.

— Виждам, че вече се оправяш — каза безгрижно Лесли.

— И без това не бях в Ню Йорк, когато се случи — рече Странд, — а на половината път за Португалия.

За известно време пак млъкнаха. Странд още стоеше със затворени очи.

— Ти помисли ли си, че ще умра?

— Нито за миг.

— Защо?

— Защото — отговори Лесли — нямаше да мога да го понеса.

Хърб Соломон дойде на терасата, където лежеше Странд. Странд беше сам. — Лесли бе някъде долу на плажа с Линда Робъртс. Лесли рисуваше, а Линда, както той предполагаше, говореше. Лесли имаше рожден ден предишната седмица и Хейзън я изненада, като й подари портативен сгъваем статив и много скъп комплект маслени бои и четки. Каролайн работеше в една ветеринарна клиника в града, а Джими просто беше отишъл там за няколко дни. Хейзън също бе В Ню Йорк. Соломон продължаваше да прилича на Джордж Уошингтън, дори с памучни панталони и плетена блуза. Носеше голяма дъска с нещо върху нея, увито в станиол.

— Добро утро — поздрави той. — Чух, че вече приемате гости.

— Колкото са повече, толкова по-весело е — отговори Странд. — Заповядайте, седнете.

Соломон остави дъската на една маса.

— Нели ви омеси хляб — додаде той и махна станиола. Хлябът бе огромен, имаше кафява коричка и ухаеше божествено. — Още е топъл — продължи Соломон. — Тя много държи на домашно приготвения хляб. С небелено жито, смляно ръчно с камък, ей такива неща. Казва, че хлябът трябва да се омесва с любов. Помисли си, че може да възбуди апетита ви.

— И е била съвършено права — рече Странд, без да знае какъв е протоколът за приемането на хляб от съпруга на предполагаемата любовница на неговия домакин. Работни ръчички, и в кухнята, и другаде. — Благодарете на жена си от мое име. — Пресегна се, отчупи си малко от хляба и го опита. Беше толкова божествен, колкото изглеждаше и миришеше. — Мммм! — възкликна той. — Вие не искате ли малко? — Хляб и сол, и съучастничество. Връзките на приятелството.

— Трябва да внимавам за килограмите си — отвърна Соломон и седна. И за други неща — също трябва да се внимава, помисли си Странд. Соломон се огледа с одобрение. — Вие сте щастлив човек, Алън — рече той:

— И още как.

— Нямам предвид, че се измъкнахте от морето. А това, че имате възможност да се възстановявате на такова място… знаете какво искам да кажа.

— Ръсел Хейзън душата си дава за приятелите — продължи Соломон. — А дори кръвта си. Много добре го познавам. От петнайсет години ми е адвокат. В музикалния бизнес съм нещо като титан — ала в истинския бизнес, с който се занимава фирмата на Ръсел, направо съм пигмей. Но той се тревожи за мен, като че ли съм Американската телефонно телеграфна система. На няколко пъти, ако не бяха неговите съвети, отдавна да съм пропаднал. Той не е щастлив човек… — Соломон се огледа предпазливо. — Предполагам, че сте чули някои от историите?

— Някои да — отвърна Странд, на когото не му се слушаха никакви истории.

— Не е щастлив човек, но затова пък е нещо изключително рядко — той е добър човек. Добър, но без късмет. Удивително, колко често тези неща вървят заедно. Аз гледам да поддържам разумно равновесие. — Соломон се изсмя с дълбокия си тътнещ бас. — Ръсел се бои, че няма да се грижите за себе си. — Изведнъж гласът на Соломон стана сериозен. — Много се е привързал към вас. Към цялото ви семейство, с основание, бих казал.

— Както споменахте, той е самотен човек.

Соломон тъжно кимна.

— Една вечер, когато си беше пийнал малко повече, ми призна, че е разбрал кога е направил най-грешната стъпка в живота си — когато е казал за първи път: „Да, татко“ — Соломон направи физиономия. — Старите американски семейства. За щастие, аз произхождам от новите. Нели ми разправи, че ви е взела за евреин. — Соломон се засмя. — Тя вече е започнала да мисли, че едва ли не всеки втори човек е евреин. Били ли сте женен преди?

— Не.

— Личи си. Нели ми е втора жена — и последна. Имам две ужасни деца. Не от нея — побърза да добави той. — Ето ти тема за разговор — децата. Кръв да ти закапе от сърцето. — Лицето му потъмня при тези думи. — Поговорете с Ръсел някой път. Би трябвало да напишете някой наръчник с вашето котило: „Как да възпитаваме хора в двайсетия век“. Ще се търси повече от Библията. Дръжте се, братко. За много неща трябва да бъдете благодарен.

— Знам — отговори Странд, макар да не беше сигурен, че трябва да бъде благодарен по причините, които Соломон имаше предвид.

Соломон го изгледа, замислено с присвити очи, същински Джордж Уошингтън, който прави преглед на войските си. Дали край Вали Фордж[5] или Йорктаун[6]?

— Всъщност не изглеждате толкова зле — забеляза Соломон. — Може би малко сте поотслабнали, но иначе имате хубав загар.

— Лекарите казват, че мога да изкарам до сто години.

— Че кой иска да изкара чак до сто години? — възмути се Соломон. — Каква глупост.

— И аз така мисля.

И двамата се засмяха.

— Имах интересен разговор със сина ви — подхвърли Соломон. — Умно момче. Каза ли ви, че започва работа при мен от понеделник?

— Не.

— Така ли? — Соломон изглеждаше изненадан.

— Според мен той смята, че аз съм против това да се захваща с музикалния бизнес — поясни Странд.

— Наистина ли сте против?

— Не искам да се разочарова. Всичко е толкова несигурно. А и нямам ни най-малка представа дали го бива.

Соломон кимна сериозно.

— Аз му обясних всичко тава. Пак го прослушах, като доведох и някои от моите хора да го чуят. Съвсем точно и откровено му дадох да разбере. Казах му, че на Тин Пан Али[7] не се прави музика, а направо ти разгонват фамилията. Стара китайска шега. Ако едни успяват, десет хиляди не могат. Жестока работа, да чакаш години своя шанс, а може би най-лошото е да го дочакаш и после да се провалиш. Съвсем направо му го казах. Добър изпълнител е и има приличен глас, но в начина, по който свири и пее, няма нищо оригинално и неговите песни — онези, които сам е написал, всички са подражателски. Обясних му, че според мен му липсва онова особено нещо, онзи заряд, който прави един изпълнител прочут.

— И той как го прие?

— Като войник — отговори Соломон.

— Но вие споменахте, че ще започне работа, при вас…

— В бюрото — отвърна Соломон. — Не като изпълнител. Е, може след няколко години, като стане по-зрял и намери свой стил. Или звук, както той го нарича. Тогава, разбира се, може да се окаже, че греша. И преди ми се е случвало. — Той се усмихна кисело, спомняйки си грешките, пропуснатите възможности. — Но както вече казах, той има верен слух и знае почти всичко за сегашните певци — какво могат, какво не, какво са постигнали. Мисля, че ще ни бъде много полезен да отсява безнадеждните случаи, които непрекъснато обсаждат бюрото ми, и да улавя малкото, били те един или двама, които имат шансове да успеят докрай. Работата не е така творческа, както на него му се иска, но все пак е творческа. Нали разбирате за какво говоря?

— Мисля, че да. И той се съгласи?

— Да.

— Много мило от ваша страна, че му давате тази възможност.

— Не е милост, а бизнес. Чувствам, че мога да му имам доверие. Това не ми се случва кой знае колко често.

Докато Соломон говореше, Странд започна да си изгражда съвсем друга представа за него. Това не беше веселият разказвач на анекдоти по разни вечеринки, чийто глас напомня за Ню Йорк, нито приятният съсед, който подарява хляб, а един проницателен, суров човек, честен и неумолим в преценките си за различните възможности, характери, недостатъци и добродетели.

— Джими има късмет — рече Странд, — че вие ще му бъдете шеф.

— Надявам се, че и той ще е на същото мнение. И се надявам така да бъде. Има хиляди капани. — Соломон се изправи. — Не искам да ви уморявам повече: Трябва да се омитам.

— Изобщо не ме уморявате. Лекарят каза, че утре трябва да стана и да започна да се разхождам по малко. По един километър на ден.

— Истината е — добави Соломон, — че имам да ходя в града. Трябва да бъда в службата си до два часа. Една певица, която скоро направи запис при нас, е решила, че той не й харесва или скапаният й мъж е казал, че не му харесва, и тя иска да запише всичко наново. Ще има сълзи. — Той се ухили, изпитвайки предварително удоволствие от сцената, която щеше да се разиграе следобед в службата му. — Ще се поставят ултиматуми. Ще спестя около петдесет хиляди долара. Нели ще остане тук. Ще й бъде много приятно да дойде да ви поздрави.

— Нека заповяда.

— Ще й предам. Всичко добро, Алън. Не ви измъкнаха от вълните, за да ви изпуснем ние.

Той тръгна да си върви.

— О — обади се Странд, — боя се, че не ви благодарих за касетофона и записите.

Соломон вдигна рамене.

— Няма защо — отвърна той. — Аз раздавам музика, както хората с кошниците на Пето Авеню раздават кравайчета. Когато се пооправите, трябва да дойдете у нас на гости. Нели каза, че сте й станали симпатичен от първата вечер.

— Споделихме някои тайни — рече Странд и махна за довиждане на Соломон, когато той си тръгна.

Странд дълго време гледа към океана, после се пресегна разсеяно и си отчупи още едно парче хляб и отхапа, усещайки вкуса на смляното с камъни жито.

Омесен с любов.

Задряма. Спането, помисли си той, докато шумът от прибоя заглъхваше в съзнанието му, спането може да се превърне в постоянно занимание.

Събуди се от нечии гласове. Лесли и Линда Робъртс се качваха от плажа по стълбите на терасата. Лесли носеше статива и платното, на което бе рисувала, а Линда Робъртс — огромната кутия с боите и четките и палитрата на Лесли. И двете бяха боси, Линда — по розов бански костюм с волани, който показваше, че има хубава фигура — с дълги крака и тънка талия. Кокалестите рамене и малкият бюст бяха на мода, женското тяло имаше приоритет в списанията, в които високи, полугладни момичета позираха в последните модели рокли. У Странд още веднъж се породиха съмнения за Хейзън и Линда Робъртс. В днешно време мъжете си падаха по точно такива жени. А може би и двете — и мисис Соломон, и мисис Робъртс? Вероятно Хейзън не беше чак толкова самотен, колкото разправяше Соломон. Никак дори. Спомни си през мъглата от пяна как Линда Робъртс залиташе, блъскана от вълните, вдигнала ръка, готова да хвърли примката на спасителното въже, после как дойде на себе си замаян, легнал върху морския пясък, и усети устните й върху своите, които вдъхваха живот в дробовете му. Да, тя беше нещо повече от модерна. За хората не бива да се съди по това какво говорят на маса. Някой ден ще й каже какво мисли. Но ще трябва да бъдат сами.

Лесли беше облечена в къса памучна пола и широка плетена блуза, която откриваше ръцете й. Тя също беше започнала да хваща тен, който й отиваше.

— Как мина сутринта? — попита Лесли, като стигна до терасата.

— Чудесно — отговори Странд. — А при вас?

— В щастливо цапане — каза Лесли, остави статива на земята и подпря платното на един стол.

Странд видя, че тя просто беше нанесла очертанията на един пейзаж с дюни и сива къща в далечината и мацнала различни цветове тук-таме като означение с какво смята да ги запълни после.

— Аз не бих го нарекла цапане — обади се Линда Робъртс. — Просто не мога да се начудя колко е сигурна в това, което прави. Дори при моето постоянно дърдорене цялата сутрин.

— Не е дърдорене — каза Лесли на мъжа си. — Тя е ходила във всички музеи в Европа, които аз никога не съм виждала, и сега започвам да разбирам какво съм изпуснала. Линда, недей да скромничиш, ти толкова много разбираш от живопис.

— Ръсел не ме оставя на мира — рече мисис Робъртс. — Кара ме да купувам картини. Някои са много странни наистина. Той ме подтикна да купя част от галериите тук и в Париж. Каза, че трябвало да стана покровител на изобразителното изкуство. Покровителка? Никой не знае вече как се употребяват тези думи. Председател, председателка, директор, директорка. Светът прекалено много се усложни. Жени във военноморското училище. Нямате представа колко много писма получавам от разни женски организации, които искат да подкрепя абортите и бог знае още какво. Както и да е, беше ми много приятно да прекарам сутринта по този начин, като гледам как една хубава жена прави нещо и знае какво е то.

— Аз само се преструвах — рече Лесли.

— А отгоре на това и пианото — продължи мисис Робъртс. — Кара ме да се чувствам направо изостанала. А сега трябва да отида в селото да си направя косата. Плажът, слънцето и морето са чудесно нещо и аз съм благодарна на Ръсел, че ми предоставя къщата си, но това, което правят с косата, е направо грехота. Лесли, надявам се, че не съм те разтревожила… с това, за което говорихме.

— Не, разбира се — отговори рязко Лесли.

— Е, довиждане до обяд — каза мисис Робъртс и влезе в къщата.

— За какво става дума? — попита Странд. — За какво говорихте?

— За нищо.

— Кажи, Лесли. — Виждаше, че е разтревожена.

— Глупости — отвърна Лесли. — Така си говори. Шантави приказки. — Тя въздъхна. — Става дума за носа на Каролайн.

— Горката Каролайн — въздъхна Странд. — За колко неща трябва да отговарям. Линда говорила ли е с Елинор?

— Не. Сама си го е измислила.

— Е, и какво според нея може да се направи по този въпрос?

— Тя смята, че Каролайн трябва да си направи операция. Веднага. Преди да постъпи в колежа. Според Линда щяла да стане страшно красива и момчетата щели да се изпопребиват за нея.

— И каква толкова полза от подобно нещо?

Лесли сви рамене.

— Линда смята, че това ще промени изцяло възгледите й за живота. Цитира дословно разни случаи: нейни племенници, съученички, разни плахи малки същества, които сега живеели като принцеси.

— Но Каролайн изглежда, и така има успех тук, независимо от носа си — защищавайки се, възрази Странд. — Ето това момче във втори курс от Уеслиън, Джордж Андерсън, което идва да я взема почти всяка вечер.

— На мен не ми харесва — рече Лесли.

— Това е отделен въпрос. За първи път някое момче изобщо проявява интерес, към нея.

— Той е разглезен младеж — продължи Лесли, пренебрегвайки думите на Странд. — Момче на тия години, и с такава луксозна кола. — Момчето караше корвет. — И как фучи по алеята и после набива спирачки, като че ли е някоя кинозвезда. Никак не ми харесва. С всички се държи направо невъзпитано и се зъби на Каролайн, ако закъснее с една минута и негова светлост трябва да чака. Казвам ти, всяка вечер стоя будна, докато се прибере, което никога не съм правила с Елинор, когато излизаше със своите приятели.

— С Елинор беше друго. И то не защото нямаше проблеми с носа си.

— Кой знае?

— Както и да е, нали се прибира рано и цяла?

— Засега — добави мрачно Лесли.

— Бих бил признателен на Линда Робъртс, ако си пазеше мнението за себе си.

— Тук не си познал, всеки друг може, но не и тя — засмя се Лесли. — Хайде да не говорим повече за това. Човек, който току-що се съвзема от сърдечен удар, има да мисли за по-важни неща. Елинор ще дойде за уикенда и аз ще поговоря с нея.

— Искаш да кажеш, че вземаш това на сериозно? — попита невярващ Странд.

— Наполовина — отговори Лесли. — А, Джими се обади сутринта. Ти спеше и аз не те събудих. Намерил си е работа.

— Знам — рече Странд. — Хърб Соломон беше тук и ми каза. Донесе ми един хляб омесен от жена му. Ще го изядем на обяд. Мистър Кетли го занесе в кухнята.

— Много мило от страна на Соломонови. Какво ти е мнението за работата?

— Няма да му навреди.

— Прекалено млад е за такова нещо.

— Бързо ще порасне в това поприще — рече Странд.

Лесли въздъхна.

— Ще взема да отида при някоя гледачка да ми каже какво ще стане с нас през следващите пет години. Линда имала някаква циганка в Гринич Вилидж[8]. Била направо невероятна. Правела хороскопи. Предсказала смъртта на мистър Робъртс.

— Точно от такова нещо имаме нужда сега — подхвърли иронично Странд. — Кажи на Линда Робъртс да си гледа задълженията като меценатка или каквото е там на изкуствата.

— Тя го прави от добро сърце. Не е чак толкова глупава, колкото изглежда.

— Никак дори — додаде Странд.

— Просто не е сигурна в себе си, бои се за остатъка от живота си, още не е преживяла смъртта на мъжа си, чувства се неудобно в кожата на богата вдовица и скрива всичко това, като се преструва на глупава. Тя предпочита хората по-скоро да й се присмиват, отколкото да я съжаляват. Всеки със своята маска.

— А твоята каква е? — попита Странд.

— Аз се преструвам, че съм възрастна сериозна жена — отвърна Лесли, — макар всъщност да съзнавам, че съм само едно осемнайсетгодишно момиче, което не е съвсем сигурно дали момчетата го харесват, или не. — Тя се засмя, стана, наведе се и го целуна по главата. — Слънцето никак не съсипва твоята коса — каза тя. — Ще ида да се приготвя за обяд.

Но когато се прибра в къщата, той я чу да свири на пианото нещо тъжно и сложно, което не можа да познае.

Веднъж, когато влезе във всекидневната у тях и тя свиреше Бах, я попита за какво мисли, като седи на пианото. „Надявам се — отговори му тя, — че така се обръщам към бога.“

Сега, като седеше на морското слънце, получил измамно здрав тен, слаб, но отървал се от тръбичките, машините и блещукащите циферблати на болницата, той се заслуша в мрачната и непозната музика на жена си, която бяха посъветвали да иде в града при някаква циганка, предупредила Линда Робъртс за края на мъжа й. Звездите по техния път, съдбата във вихъра на планетите, смърт по коридорите…

Господи, помисли си той, чувствайки се съвсем крехък в удобния си, покрити с одеяло шезлонг, какво ще се случи с мен, какво ще се случи с всички нас?

[1] Сезар Огюст Франк (1822–1890) — френски композитор и органист от белгийски произход. — Б.пр. ↑

[2] Ленард Коен (1934) — канадски поет, романист и певец. — Б.пр. ↑

[3] Град в щата Кънетикът, където се намират Йейлският университет и други прочути учебни заведения. — Б.пр. ↑

[4] Радиокомуникационна мрежа в Щатите. — Б.пр. ↑

[5] Местност на северозапад от Филаделфия, където революционната армия на Дж. Уошингтън е прекарала тежката зима на 1777–1778 г. Понастоящем — национален парк — музей. — Б.пр. ↑

[6] Малък исторически град в югоизточната част на щата Вирджиния, където по време на революцията англичаните капитулират на 19. Х. 1781 г. — Б.пр. ↑

[7] Популярното название на центъра на музикалните издателства в Ню Йорк. — Б.пр. ↑

[8] Бохемският квартал в Ню Йорк. — Б.пр. ↑

Втора част

1

Той стоеше до прозореца на хотел „Крийон“ и гледаше към обелиска с изправените на задните си крака каменни коне, издигнат сред внушителното пространство на Плас дьо ла Конкорд. В млечната слънчева светлина на Сена и Парламента в далечината той беше почти пуст, тъй като, както им обясни Хейзън при пристигането им, през август всички напускали Париж. Присъствието на Странд в този град му се струваше едва ли не свръхестествено. Когато Хейзън им каза, че има неотложна работа в Европа, и че компанията, за която работи, ще му отстъпи своя самолет, за да премине океана, и покани Странд е жена му и Линда Робъртс да го придружат, понеже имало място и мразел да пътува сам, той веднага отказа: „Невъзможно.“ Предложи на Лесли да отиде сама, но тя заяви, че няма да тръгне без него. Опита да се извини с болестта си, но вече извървяваше по километър и половина на ден по плажа и истината беше, че бе толкова здрав, колкото можеше да се очаква от човек на неговата възраст, който е бил пред прага на смъртта само преди шест седмици, а и доктор Колдуел го увери, че пътуването ще му се отрази добре. Поканата на Хейзън го смути с щедростта си, но Лесли толкова много искаше да отидат и той почувства, че би било жестоко от негова страна да я лиши от това преживяване. Елинор също отсече, че било грехота да се отказват от подаръците на благосклонната съдба, която тя им предлагала в лицето на Ръсел Хейзън. Жените, помисли си той, приемат благодеяния по-лесно от мъжете. Беше се съгласил неохотно, но сега, след една седмица, прекарана в Париж, като се разхождаше бавно по улиците, чиито названия знаеше още от младини от книгите, присядаше в кафенетата по тротоарите и сричайки, четеше, „Фигаро“ и „Льо Монд“ — доволен, че не е забравил напълно френския от училище, беше благодарен на Лесли, задето, настоя да дойдат.

В действителност нямаше наложителна причина, която го задържа в Америка в момента. Мистър Бабкок го посети и както бе обещал Хейзън, той се оказа приятен, стеснителен, доста безинтересен дребен човечец. Разговорът им беше тактично кратък и след като той очерта задълженията на Странд, Странд с облекчение установи, че след всичките години като преподавател по история няма да му е необходимо да подготвя предварително уроците си. Лесли отиде до Дънбъри да огледа къщата, в която щяха да живеят, и каза, че се понася. Трябваше им кола, с която тя да ходи до града, но Хейзън им даде старото си комби и мистър Кетли й предаде няколко урока по кормуване. Тя беше нервен шофьор, но издържа изпита още от първия път и вече имаше книжка.

Макар Линда да познаваше купища французи от галерията и от светските си контакти, както се изрази, тя ги посъветва, за да прекарат по-добре през първото си кратко посещение, да гледат единствено какво са създали и събрали французите през вековете, вместо да се захващат със самата нация. Като приеха съвета й за много разумен, те се държаха настрана и по този начин избягнаха емоциите около не съвсем двуезичното общуване. Както каза Линда, бяха успели да си спестят, разочарованието от сравняването на това, което французите са постигнали, и онова, което са станали.

Той разглеждаше забележителностите с мярка, тъй като доктор Колдуел го бе предупредил да не прекалява. Ако се беше опитал да не изостава от Лесли и Линда Робъртс при неуморните им набези по музеи, галерии и черкви, това определено нямаше да бъде посрещнато с одобрение от доктор Колдуел. Той бързо си създаде приятна и удобна практика да прекарва повечето дни сам. Спеше до късно и се събуждаше в огромната красиво обзаведена стая, за да закуси с Лесли. Когато тя излизаше, за да се срещне с Линда Робъртс, той пак си лягаше и спеше още час-два. После, изкъпан и обръснат, се разхождаше бавно и зяпаше витрините по Рю Дьо Фобур Сент Оноре или по Рю дьо ла Пе, възхищавайки се от богатството на изложените стоки, но без да жадува да ги притежава. За обяд се срещаше с жените в някое бистро и слушаше със забавно безпристрастие описанията им на съкровищата, които са видели сутринта, после се връщаше в хотела за следобедна дрямка, без да бърза, доволен да остави Париж с неговата суетня за известно време, преди да излезе пак и да седне на някоя открита тераса с вестниците, приспиван от звученето на не съвсем разбираемия за него език, като хем четеше, хем гледаше леко усмихнат оживения поток от пешеходци, одобрявайки без похот хубавите, добре облечени жени и момичета, които минаваха, и изпълнен с любопитство към японските туристи, които като него бяха в Париж само временно.

Самият Хейзън се появяваше съвсем рядко. Всеки ден летеше до различни градове — Виена, Мадрид, Цюрих, Мюнхен, Брюксел, в старанието си, както той се изразяваше, да оправи международната бъркотия. Няма да ви липсвам — каза той на Странд. — Линда познава Париж по-добре и от французите, така че не бихте могли да имате по-добър екскурзовод.

Едно от нещата, които Линда знаеше за Париж, бе къде се намират най-добрите ресторанти, които са отворени през август, и за първи път от двайсетия си рожден ден Странд забеляза, че започва да пълнее и да си ляга всяка вечер леко пиян от френското вино.

Хейзън беше поканил и Каролайн да дойде с тях, но тя каза с неочаквана нововъзприета сериозност, че не може да прекъсне тренировките си. Когато не ходеше в малката ветеринарна клиника, тя тренираше с часове всеки ден с треньора на Истхамптънската гимназия, вече бе подобрила времето си на сто метра и сега се опитваше на двеста и двайсет.

— Не смея да дойда — рече тя, когато й съобщиха, че Хейзън е включил и нея в поканата си. — Цял живот мога да гледам Европа, но това лято трябва да постигна по-висок резултат. Не мога да си представя, че ще се явя в Аризона и ще се проваля и всеки ще пита: „Какво прави тази дебела кобила на състезанието?“

Хейзън се съгласи с нея и увери Странд и жена му, че семейство Кетли ще се грижат отлично за нея. Мистър Кетли беше започнал да проявява интерес към нейните нови занимания и бе намерил една книга за диети на спортисти, от която жена му й приготвяше специални ястия.

Така че човекът, който стоеше в светлината на късното следобедно слънце до прозореца на голямата стая и гледаше сърцето на страната, която бе обичал от разстояние и никога не се бе надявал да види, беше спокоен и вкусваше умерено непознати радости на петдесетгодишна възраст.

Хейзън се завърна вечерта от Мадрид навреме, за да ги заведе в един малък изискан ресторант, в който предлагаха бургундска кухня и съответните вина. Той беше в празнично настроение и се шегуваше с оберкелнера как са се повишили цените в „Ла Таш“, откакто ходил там за последен път. Странд не видя листа с вината, но от цифрите в менюто можеше да предположи, че вечерята за четиримата ще надхвърли двеста долара. Когато ги настаниха във великолепната стая в хотела срещу Плас дьо ла Конкорд, той се опита да възрази пред Хейзън срещу това разточителство.

— Глупости — рече Хейзън, — да вкусиш от разкоша, е част от възпитанието на всеки интелигентен човек.

Лесно е да го каже, помисли си Странд, за човек, който е наследил къща с шестнайсет спални.

Линда Робъртс, която дочу разговора им, после му подхвърли:

— Не разваляйте дядомразовския му комплекс. Той много се сърди, когато реши, че хората се опитват да му попречат да раздава дарове на нас, селяните.

С това „нас“ тя дипломатично включва и себе си, помисли си Странд, типично за добрия характер на Линда. Благодарността му към нея нарастваше с всеки изминал ден, като виждаше как тя отдава цялото си време, за да направи престоя на Лесли колкото може по-пълноценен и как грее лицето на жена му, когато се връщаха от някой следобед, прекаран из галериите, или от посещение в ателието на млад художник, който според Линда непременно щял да се прочуе в бъдеще.

— Ако тук човек не може да рисува — казваше тя, като въодушевлението й от града надделяваше над обикновено добре развитото й критично чувство, — значи никъде не би могъл.

По време на вечерята с шунка, флейка по винарски и плодова торта Линда заяви:

— Прекосявала съм океана четирийсет и пет пъти, но сега ми е най-хубаво. — Тя вдигна чашата си. — Мисля, че трябва да пием за компанията, която направи това възможно.

Така всички пиха щастливо за себе си.

Хейзън пи доста и когато стигнаха до кафето, беше станал сърдечен и весел.

— Хрумна ми една идея — каза той. — Имам на разположение три дни, преди да замина за Саудитска Арабия, и предлагам да ги използваме най-рационално. Лесли, ходила си в долината на Лоара?

— Та аз едва съм ходила в Ню Хейвън — отвърна Лесли, поруменяла от виното. Тя си беше купила нова рокля, понеже Линда и бе казала, че едно момиче не може само да мине през Париж, а трябва и да има нещо, което да покаже след това от него. Роклята много й отиваше, беше с цвят на сини сливи, тясна и с предизвикателно дълбоко деколте, което откриваше медния й хамптънски загар с примамливите очертания на бюста.

— Моята лъскава премяна — описа я тя на Странд, като се обличаше. — Надявам се, че не си ужасен.

— Направо съм очарован — успокои я предано Странд, без да преувеличава много.

— Защо не си вземем кола под наем утре сутринта и не отидем да видим замъците и да пийнем от хубавото бяло вувре? — предложи Хейзън. — А ако още правят музикални спектакли със светлинни ефекти, нашият приятел Алън ще може да си опресни знанията по френска история.

— В Шенонсо — обади се Странд, фукайки се малко — Екатерина Медичи заповядвала в двора да измъчват затворници, за да забавлява дамите и господата, които й гостували.

— Ах, тези кръвожадни французи! — възкликна Хейзън.

— От това, което съм чел — продължи Странд, — знам, че вече са преустановили тази практика. Поне като публично развлечение.

— Сега го правят за печалба. С американците. В търговията и политиката. Но след един-два века — каза Хейзън — може пак да подновят мъченията на затворници. Както и да е, това няма да се случи през следващите три дни, освен ако не се смени правителството. Какво ще кажете, ще можем ли да се приготвим до десет часа сутринта?

— Ръсел — обади се Линда, — толкова много си скитал тези дни, та си мисля, че би могъл да поседиш ден-два на едно място. Защо не отлетим за Ница и не отидем в моята вила в Мужен? Чух, че там сега времето е божествено и градината е най-хубава.

Хейзън се намръщи.

— Линда — произнесе той с изненадваща острота, Лесли й Алън не са прелетели пет хиляди километра, да киснат в някаква проклета градина. Те могат да седят в моята градина, колкото си искат, като се върнат. Пък й без това казах на пилотите, че три дни са свободни. Те имат нужда от почивка.

— Винаги можем да летим до Ница с „Ер Франс“ — отвърна Линда. — Като всички останали хора. А долината на Лоара ще бъде претъпкана с туристи. Ще имаме късмет, ако си намерим хотел.

— Остави ме аз да се грижа за това — каза Хейзън, повишавайки тон.

— Срамота е Лесли и Алън да се върнат вкъщи, без да са видели къщичката ми в Мужен — настояваше Линда. — Сигурно вече им е втръснало от хотели. Поне аз така се чувствам. Във Франция, освен хотели има и други неща.

— Би било срамота да се върнат в Америка, без да са видели Вердюн и Мон Сен Мишел, катедралата в Руан и пещерите в Ласко, и милион други неща — провикна се Хейзън, — но имат само две седмици. Боже, Линда, ти си ужасен инат.

— Лесли, Алън — обърна се Линда към тях. — Вие какво бихте искали да правите?

Лесли погледна бързо Странд, очаквайки някакъв знак. Странд би предпочел да си остане в Париж и да прави това, което правеше, откакто бяха пристигнали. Но раздразнението в гласа на Хейзън не беше за пренебрегване.

— Сигурен съм — отговори тактично той, — че Лесли много би искала да види къщата ти, Линда. Но знам, че ще съжалява, ако пропусне възможността да види замъците.

Лесли му отправи бегла усмивка на признателност.

— Ето — каза Хейзън със задоволство, — всичко е ясно. И без повече глупави спорове, Линда. Ако има нещо, което мразя, то е да се спори, когато си на почивка. Достатъчно спорове слушам в службата.

— Случвало ли ти се е да губиш някога, Ръсел? — попита тихо Линда.

— Не — засмя се Хейзън, възвърнал доброто си настроение.

— Радвам се, че не работя при теб — каза Линда.

— И аз. — Той се пресегна, взе ръката й и я целуна снизходително. — Значи… в десет утре сутринта. Спортно облекло…

— Лесли — каза Линда, — знаеш ли какво можем да направим, като се отървем от този грубиян — можем да го оставим да си върви сам в Америка със своята летяща играчка, да отидем двете до Мужен и да се върнем вкъщи, когато намерим за добре.

— Би било чудесно — отвърна Лесли, — само че аз ще трябва да се прибирам и да започвам да се приготвям за преместването. — Трябва да бъдем в Дънбъри до десети септември. Може би догодина. Тъкмо ще имаме какво да очакваме с нетърпение, нали, Алън?

— Аз вече го очаквам с нетърпение — Отговори Странд. Ако изобщо има друга година, помисли, си той, щом го каза.

Лежеше в леглото и гледаше как Лесли се реши по нощница пред огледалото на тоалетката.

— Хубава вечер, нали? — рече той.

— Много хубава — съгласи се тя. — Като всички останали. С изключение на лекото спречкване между Ръсел и Линда.

Известно време той лежа смълчан.

— Кажи ми — рече най-после, — правилно ли отговорих, че би предпочела да отидеш на Лоара вместо на вилата на Линда?

— Да, правилно — отвърна тя, равномерно и плавно движейки ръката си нагоре-надолу — макар да не беше вярно. Вече съм преситена от разглеждане на забележителности. Няколко дни, прекарани в една градина на юг, щяха да бъдат чудесен завършек на пътуването ни.

— Тогава, защо не го каза?

Лесли тихо се засмя.

— Миличък — отговори тя — ваканцията е негова.

— Май че нямахме особен избор.

— Никакъв. — Тя престана да се реши и се погледна в огледалото. — Мислиш ли, че изглеждам по-млада, отколкото преди две седмици?

— С няколко години — отвърна той.

— И на мен така ми се струва. — Тя продължи да се реши. — И все пак, бих искала поне веднъж да видя Средиземно море.

— Следващия път, като дойдем в Европа — рече той, — сами ще си поемем разноските.

— Следващия път — промълви тихо тя, — кой знае дали ще има следващ път?

Той се обезпокои от ехото на собствените си мисли. Смътно почувства, че тази вечер и двамата се нуждаят от утеха, и едва не я повика в леглото си, за да спят прегърнати. Но нищо не каза. Не знаеше дали да се гордее с благоразумието си, или да се презира за малодушието си. Затвори очи и заспа под коприненото шумолене на косата на жена си, която тя разресваше в тъмната стая.

Когато Странд, Лесли и Линда Робъртс слязоха от своите съседни стаи във фоайето в десет часа на следващата сутрин, очакваше ги изненада. Хейзън ги посрещна с една фрапантна на вид блондинка, която носеше елегантно черно дипломатическо куфарче. Тя беше облечена строго в прост вълнен костюм и обута с ниски обувки.

— Това е мадам Аркур. — Той произнесе името й по френски маниер, изпускайки последното „т“[1]. — Тя работи в нашата кантора тук и ще ни кара. Ние заминаваме заедно за Саудитска Арабия и имаме да уточним някои служебни въпроси, преди да тръгнем. Не се безпокойте, не е необходимо да говорите с нея на френски. Майка й е англичанка. — Той изстреля всичко това на един дъх, сякаш се притесняваше малко от неочакваната поява на мисис Аркур.

— Мистър Хейзън винаги бърза да го каже, когато ме запознава с американци — рече жената с усмивка. Служебната строгост изчезна от лицето й, а гласът й бе тих, спокоен и приятен, тя не изговаряше напълно всички думи, но акцентът й не беше така дразнещ като английския. — Изглежда, не иска да го обвинят нито за миг, че има предпочитания към французите.

— Тя е адвокатка — обади се Хейзън. — Аз си имам работа с френски адвокати само при крайна необходимост. Е, багажът е в колата. Да тръгваме ли?

Той се упъти навън с мисис Аркур, а другите ги последваха.

— Значително подобрение в сравнение с нашия стар познат Конрой, как мислиш? — прошепна Странд.

— Да, поне в козметично отношение — отвърна Лесли.

Пред вратата ги чакаше огромен черен кадилак, мисис Аркур седна на мястото на шофьора, а Хейзън се настани до нея.

— Мисис Аркур ще шофира — каза той. — Аз не обичам да карам, а ако пусна Линда зад волана, сигурно ще трябва да скоча от колата още преди да стигнем до Порт Сен Клу, знам, че Алън няма книжка, а за френските пътища Лесли е още твърде нова в този занаят. Добре ли сте отзад?

Макар че беше казал спортно облекло, той самият носеше тъмен костюм и бяла риза със стегната яка и тъмна вратовръзка, което накара Странд да се почуди какво ли пък би облякъл тогава за погребение. Въпреки че бе понапълнял в Париж, неговата яка, както чувстваше с неудобство, разкриваше част от адамовата му ябълка съвсем не по модата.

— Екстра сме — отвърна Странд. — Не би могло да бъдем по-добре.

Мисис Аркур запали и колата потегли. Тя караше умело и уверено в слабото улично движение.

Беше прекрасна утрин, слънчева, но не много топла, и Странд се облегна доволно назад, изпитвайки наслада да гледа парижките здания, а после зелената хълмиста местност, в която се движеха, когато минаха през тунела под Сена и продължиха на юг.

Спряха в Шартр и влязоха в катедралата. Странд искаше да може да я разглежда с години, за да види всичко, но Хейзън беше явно ядосан от шумна група германски туристи, чийто екскурзовод им говореше на техния език на висок глас, който подхождаше за политическо събрание.

— Дайте да се махаме оттук — изръмжа Хейзън, след като бяха постояли само десетина минути. — Гладен съм. — Отказа обаче да обядват в Шартр. Препоръчвам катедралата, но не и храната. — Каза им, че само на половин час път край шосето имало чудесно място.

Направиха си великолепен обяд на открито в една градина, Хейзън пак се развесели и поръча две бутилки монтраше[2] с пъстърва като на шега не разрешаваше на мисис Аркур да пие от него, понеже шофирала, а товарът на кадилака бил ценен. Тя слушаше учтиво, но почти не вземаше участие в разговора. Седеше мълчаливо, изопнала гръб, почти скована, сякаш празничната атмосфера не я включваше и тя не можеше да се освободи от съзнанието, че е само една служителка и че шефът й присъства там. Внимателно заключи колата, тъй като остави дипломатическото куфарче на предната седалка.

Но докато Странд и Лесли вървяха към колата след другите, Лесли каза:

— Това е абсолютна фалшификация.

— Кое е фалшификация? — попита озадачен Странд.

— Целият този театър с младата служителка и нейния голям шеф — рече Лесли. — Той е за пред нас.

— О, Лесли!

— Не е необходимо да си детектив, за да разбереш каква работа имат да вършат в долината на Лоара, преди да отлетят за Саудитска Арабия.

— Не ти вярвам — каза Странд, малко слисан от враждебните нотки, които усети в гласа на жена си. — А дори да си права, не е наша работа.

— Просто не обичам хората да мислят, че могат да ме правят на сляпа, нищо повече — промълви Лесли със стиснати устни. — Мадам Аркур! Хладнокръвна двойка са тези двамата.

Странд изпита облекчение, когато стигнаха до колата. Нямаше желание да продължава този разговор.

Стаите на всички бяха на един етаж в хотела в Тур и Странд забеляза злобното проблясване в очите на Лесли, когато видя, че техните стаи с Линда са в единия край на коридора, а стаите на Хейзън и мисис Аркур, която пак носеше черното куфарче, в другия.

— Какво мислиш, че има в това куфарче, дето го мъкне навсякъде? — попита Лесли.

— Промишлени тайни — отвърна Странд. — Ръсел ми каза, че преговаря от името на една компания, която предлага да построи атомна централа в Саудитска Арабия.

— Аз пък мисля, че е тоалетна чанта — подхвърли Лесли.

— Боже мой, Лесли!

Тя само се изсмя и влезе в тяхната стая.

Лесли продължи да се държи сдържано и хладно към жената и на другия ден, когато посетиха Шамбор и Шенонсо, но дори да бяха забелязали това, нито Хейзън, нито мисис Аркур го показваха. Ала Лесли не скри удоволствието си от великолепните постройки и докато стояха в симетрично подредената градина и гледаха галерията на Шенонсо с каменните колони над река Шер, рече на Хейзън:

— Само този миг си заслужава пътуването.

После го целуна по бузата.

Хейзън се усмихна щастливо.

— Нали ви казах, че това ще бъде сто пъти по-добре, отколкото да киснем и да се потим в някаква си градина, докато ни ядат комарите. — Той изгледа кръвнишки Линда. — Надявам се, че следващия път ще ходим, където аз реша, без да е необходимо да ти връчвам призовка.

— Има комари само след дъжд — отвърна с достойнство Линда, — а цяло лято не е валяло.

— Ето че пак почваш. Знаеш, че лъжеш. — Хейзън се обърна към другите: — Чувате ли я какво говори? Само след дъжд.

— Моля ви — обади се Лесли. — Нека има мир и спокойствие. Престани да дразниш горкия човек, Линда.

— Точката му, на кипене е толкова ниска — каза Линда и се усмихна, — че понякога не мога да се стърпя да не видя колко бързо ще започне да излиза пара.

— Ниска точка на кипене! Мисис Аркур, вие ме познавате от много години и сте ме виждали поставян на изпитание по изключително важни въпроси, на жестоко изпитание заради разни мошеничества, груба проява на некадърност и явни задкулисни интриги. Виждали ли сте ме някога да избухвам? — Вече и на Хейзън му беше станало забавно.

— В мое присъствие винаги сте били образец на приличието, мистър Хейзън — отговори сдържано мисис Аркур.

— И вие в момента — вметна Хейзън и се присъедини към общия смях.

Но когато се прибраха в стаята си в хотела, за да се приготвят за вечеря, Лесли забрави дружеския им смях следобед.

— Чух нещо за тази мадам Аркур днес — рече тя.

— Какво? — въздъхна мислено Странд. Жената беше започнала да му харесва. Изглеждаше скромна, интелигентна и весела и присъствието й сякаш повдигаше настроението на Хейзън и го правеше още по-приятен за компания.

— Няма никакъв мосю Аркур. Тя е разведена.

— Откъде знаеш?

— Линда ми каза. Последния път, когато са били заедно с Ръсел в Париж, младшата адвокатка също е била през цялото време там. Разведена.

— Разводът не е тежко престъпление. Повечето хора, които познаваме днес, са разведени.

— Просто си помислих, че може да ти е интересно. Изглеждаш толкова заинтригуван от тази дама, та реших, че може да те интересува и семейното й положение.

— Моля ти се, Лесли — каза раздразнено Странд, — просто се държа нормално учтиво.

— Всички се държат толкова нормално учтиво — в гласа на Лесли прозвуча опасна нотка. — „В мое присъствие винаги сте били образец на приличието, мистър Хейзън“ — изимитира тя английския акцент на мисис Аркур. — Мистър Хейзън! Мислиш ли, че и в леглото му вика мистър Хейзън?

— Престани, Лесли — сряза я Странд. — Говориш глупости.

— Я не ми дръж такъв тон! — извика тя. После се сви на стола, вдигна ръце, за да закрие лицето си, и се разплака.

Странд беше толкова слисан, че в първия миг не можа нищо да предприеме. После се приближи до нея, коленичи и я прегърна.

— Извинявай, мила. Май прекалено много ходихме на слънце днес и двамата сме се поуморили.

Тя отблъсна буйно ръцете му и продължи да плаче, размазвайки грима си.

— Остави ме! Остави ме на мира!

Той се изправи бавно и тръгна към вратата.

— Отивам долу — рече тихо. — Като слезеш, потърси ме в бара.

И затвори безшумно вратата зад гърба си.

Когато другите го намериха в бара, Лесли още не беше дошла. Прекара сам половин час, мъчейки се да разбере какво й става, но не успя да стигне до никакво заключение. Тя беше емоционална жена, но не и неразумна, така че нейното избухване бе необяснимо за него. Никога не й беше давал повод за ревност и винаги когато се бе случвало да се възхищава открито на някоя хубава жена, тя се шегуваше леко с него. Реши, че й са се струпали твърде много нови и различни впечатления за прекалено кратко време. На другите обясни, че Лесли е уморена и е полегнала за малко и могат да започнат вечерята без нея.

Бяха още на първото ястие, когато Лесли влезе в ресторанта. Беше се гримирала наново, усмихваше се и изглеждаше спокойна.

— Извинявайте, че закъснях — каза тя, като сядаше на стола, който Хейзън й подаде. — Денят беше дълъг. Умирам от глад. Всичко има прекрасен вид и аромат. Благодаря, Ръсел. Вие какво сте си поръчали, мисис Аркур? Изглежда особено хубаво.

— Топла местна наденица и топла салата от картофи — отвърна мисис Аркур.

— Чувала съм, че мъжете обичат жени с добър апетит — рече Лесли и Странд отново започна да се безпокои за нея. — И аз ще си взема същото. Много ще ви бъда благодарна, ако го поръчате вместо мен. С моя френски никога не знам какво са ми донесли, докато не го опитам.

Вечерята вървеше нормално, като през повечето време Хейзън и Линда говореха за вино и защитаваха провансалските вина, макар че Лесли каза две-три добри думи за някои марки калифорнийско бяло вино.

— Утре — обяви Хейзън, когато им поднесоха десерта — приключваме с разглеждането на забележителности. Мисис Аркур сподели, че има приятел в тази област, собственик на лозе и изба, където се бутилира вувре, било наистина много хубаво. Ще му отидем на гости сутринта и ще опитаме някои вина. Съгласни ли сте всички?

Всички бяха съгласни. Странд реши, че от утре ще започне да се обръща към мисис Аркур на малко име, ако изобщо разбере какво е то.

— Казва се Ларименди — обади се мисис Аркур. — Говоря за винаря. Той е баск, но се е влюбил в Турин. Бяхме състуденти в правния колеж, но той реши да зареже правото заради гроздето. Умен човек. Едва не се омъжих за него, като видях всички онези красиви бутилки в избата му. Очарователен е, но толкова много пие от собствените си произведения, че се съмнявам дали би имало особена полза от него като съпруг…

Докато тя говореше, Странд забеляза как една висока жена със сиво вълнено палто, което идеално подхождаше на сребристия цвят на косата й, влезе в ресторанта и се спря на вратата с такъв вид, сякаш търсеше някого. После се отправи към тяхната маса. При приближаването й към Хейзън, който седеше с гръб към залата, на Странд му направи впечатление, че тя е внушителна жена, с хубаво скулесто лице и дълъг остър нос, като в портретите на английските красавици от осемнайсети век. Тя спря зад Хейзън, изгледа го за момент, после се наведе и го целуна по темето.

— Добър вечер, скъпи Ръсел — каза тя. Гласът й беше рязък, а ударението върху „скъпи“ бе поставено иронично.

Хейзън се завъртя на стола си и погледна нагоре.

— Боже мой, Катрин, какво правиш тук?

Той бързо стана, изпускайки с трясък лъжицата, която държеше в чинията, а салфетката му падна на пода.

— Дойдох да видя как е мъжът ми — отвърна спокойно тя. — В случай че си забравил, става дума за теб, Ръсел.

След тези нейни думи около масата настъпи тягостно мълчание. Очите на мисис Хейзън бяха безизразни, зениците й странно разширени и Странд се почуди дали тя не е под въздействието на опиати.

Откъде разбра, че съм тук? — Тонът на Хейзън беше враждебен.

— Не по твоя вина, скъпи. Обажданията ти са редки и съвсем нередовни, нали? В кантората ти бяха достатъчно любезни да ми кажат. А, разбира се, и приятели в Америка бързо ме осведомяват какво правиш. Цели дузини приятели. — Тя огледа бавно масата, като спря за момент преценяващ поглед върху всеки един. — О — възкликна тя, — виждам, че твоят портативен харем е с теб. А тази хубава двойка сигурно са семейство Странд, за които толкова много съм слушала.

Странд се изправи, тъй като не знаеше какво друго да стори. Хейзън сякаш искаше да каже нещо, но не можеше.

— Добър вечер, Линда — продължи жената, — радвам се да видя, че изглеждаш така добре. Надявам се, че милият Ръсел се грижи за теб.

— Да, много се грижи — отговори Линда, като размърда смутено ръцете си. — Както винаги.

Жената кимна.

— Както винаги — повтори тя. После се обърна към мисис Аркур. — А вие, мадам Аркур, както виждам, още сте на линия, да използвам този спортен термин, който може да се сметне за подходящ в случая.

Мисис Аркур сгъна салфетката си и стана с достойнство.

— Ако може да ме извините, мистър Хейзън — каза тя, — бих искала да се прибера в стаята си.

— Разбира се, разбира се.

Хейзън говореше дрезгаво, сякаш гърлото му изведнъж се беше свило.

Мисис Хейзън се извърна и проследи с поглед излизането на мисис Аркур от ресторанта и не се обърна към масата, докато тя не изчезна през вратата.

— Възхитителна е — каза тя, без да се обръща специално към някого, — как успява да се поддържа така. Одобрявам такива жени, които не се изоставят. Ръсел, не смяташ ли, че вече е време да ме запознаеш с новите си приятели?

— Мистър и мисис Странд — измърмори Хейзън.

— Много ми е приятно най-после да се запозная с вас — рече мисис Хейзън. — Надявам се, че вече сте се оправили от преживяването си в Атлантическия океан, мистър Странд?

— Да, благодаря — отвърна Странд, тъй като беше ясно, че мисис Хейзън очаква от него да каже нещо и може да стои няколко минути и да мълчи укоряващо, ако не й отговори. — Най-вече благодарение на усилията на вашия съпруг и на мисис Робъртс — добави той, опитвайки се да направи момента социално поносим. — Заедно с мистър Конрой, когото познавате, предполагам. На тях дължа живота си.

— Ах, преданият Конрой. Винаги на разположение. Макар да не знаех, че освен другите си задължения изпълнява и ролята на спасител. — Понякога в начина й на говорене се появяваше претрупаният реторичен ритъм, който сигурно бе усвоила от съпруга си. — Да — продължи тя, — мъжът ми е много известен като спасител. Освен по отношение на собственото си семейство. Не знаех обаче, че Линда е добавила още едно добро дело към списъка на останалите.

— Катрин, започваш да притесняваш всички присъстващи. — Хейзън се огледа с трескав поглед. До тяхната маса седяха четирима английски туристи на средна възраст и явно проявяваха интерес към разговора им. — Утре следобед ще бъда в Париж. Защо не поговорим там?

— Утре няма да бъда в Париж — отвърна спокойно мисис Хейзън. — Тръгнала съм с кола на почивка в страната на баските и ми е по-удобно да разговарям тук. Освен това… — Тя заобиколи масата и отиде до празния стол на мисис Аркур. — Смятам, че една чаша вино ще ми дойде добре. Останало ли е нещо в бутилката, Ръсел?

Тя седна решително.

— Лесли, Линда — обади се Странд, — мисля, че ще бъде най-разумно да си отиваме.

Лесли се надигна, но мисис Хейзън я хвана здраво за ръката.

— Моля ви, останете. Бих се чувствала страшно виновна, ако разваля милата компанийка на Ръсел. Освен това имам да казвам някои неща на нашия домакин, които мисля, че трябва да чуете…

— Моля ви, махнете си ръката — рече Лесли. — Ние с мъжа ми си тръгваме.

Мисис Хейзън продължи да стиска ръката на Лесли.

— Ако някой си тръгне, предупреждавам ви, че ще започна да пищя — заплаши тя. — Силно.

Лесли се опита да си издърпа ръката и мисис Хейзън се разпищя. Писъкът й бе див, стряскащ и пронизителен като вой на сирена. Когато млъкна, в цялата зала цареше тишина и другите присъстващи седяха неподвижно, като че ли бяха замразени на местата си с някаква нова и опустошително скоростна технология. Мисис Хейзън се усмихна и пусна ръката й. — Мистър Странд, Ръсел, предлагам и вие да седнете. Ръсел, виното е близо до теб. — Тя взе една чаша от масата и я подаде на съпруга си. — Моля те, ако обичаш.

— Седнете, Алън — каза дрезгаво Хейзън. — Тази жена е луда. — Той също седна. Ръката му трепереше, докато изваждаше виното от кофата с леда и наливаше в чашата на мисис Хейзън.

Тя отпи изискано.

— Едно нещо трябва да ти се признае, Ръсел — винаги си разбирал от вина. Трябва да ви се извиня, дами и господа, за крайните мерки, които се наложи да предприема, но по-слабите мерки не успяваха, като например писмата, които оставаха без отговор по три години, и безбройните презокеански телефонни обаждания и сега може би това е единствената възможност да изразя какво мисля в присъствието на други хора, които, така да се каже, да бъдат свидетели и да могат после да разкрият истината, ако стане нужда. Ръсел… — Тя млъкна като оратор на трибуна и отпи още няколко глътки от виното си. — Ръсел, това, което искам да ти кажа, е, че ти давам възможност за избор. Готова съм на две неща. Ще заведа дело за развод със солидно, много солидно осигуряване, с огромно осигуряване, или ще се самоубия.

— Катрин — обади се Линда, — това е лудост.

— Линда — отвърна мисис Хейзън, — винаги си говорила прекалено много. Както виждам, не си се преборила с този навик. — После се обърна към Хейзън, който седеше със затворени очи и наведена глава като старец, дремещ в ъгъла. — Ръсел — продължи тя, — знаеш, че мога да се грижа достатъчно добре за себе си, така че не го правя от алчност. Откровено казано, искам единствено да те уязвя. За всичките години, през които си ме тормозил, пренебрегвал, презирал и любил, сякаш това е най-тежкото наказание, което трябва да изтърпиш…

— О, по дяволите — възкликна Хейзън, без да отваря очи и да вдига глава, — по дяволите, по дяволите, по дяволите!

— С една дума, тъй като вече не се надявам на нищо друго, искам да си отмъстя — продължи мисис Хейзън със зловещия равен тон, с който беше започнала тирадата си, като някой, който чете предварително приготвена и внимателно репетирана реч. — Да си отмъстя за това, че разруши семейството ни, че прогони дъщерите ми, като разруши цялата им самоувереност и ги превърна в празноглави долни уличници, чието единствено желание е да избягат колкото се може по-далече от семейството си. И най-накрая да си отмъстя, задето уби сина ми и после се опита да хвърлиш вината върху мен…

Най-после Хейзън вдигна главата си я изгледа свирепо.

— Ти го развали, ти го направи педераст, ти забавляваше извратените му приятели в собствения ни дом, ти знаеше, че си блъска хероин и бог знае какво още, и му даваше пари да си го купува…

— А ти го караше да се чувства безполезен. Ти не можа да го превърнеш в свой божествен образ и подобие на прочут капиталист — каза мисис Хейзън, думите бяха започнали вече да изскачат от устата й отмъстително, пукайки като счупено стъкло. — Затова го заряза и го остави да мисли, че никой не го е грижа дали е жив, или мъртъв.

Странд се опита да се свие в себе си, да стане невидим, да престане да чува и да разбира. Погледна Лесли. Тя плачеше със сгърчено лице. Два пъти сълзи за една вечер, помисли си той машинално. Само това можа да му хрумне.

Изведнъж тонът на мисис Хейзън стана делови.

— И така. Ако ми създадеш трудности при развода, ако щедростта ти не се прояви достатъчно, за да осигуриш жена си, ще се постарая да дам гласност на пълния списък на твоите завоевания — на всичките там глупави госпожи Аркур, секретарките, закръглените женички на нашите приятели, които толкова любезно подкрепяш в бизнеса и политиката, пухкавите артистки, които те утешаваха и ти помагаха да забравиш фригидните прегръдки на жена си. Имената им биха представлявали много интересно четиво в някои вестникарски рубрики.

— Ти си вещица — прошепна Хейзън.

— Ако е тъй, ти ме направи такава. За това също не мога да ти простя. Но да се върнем пак към списъка на покупките — каза мисис Хейзън почти радостно. — Можеш да задържиш къщата в Ню Йорк. Тя е гробница, пък и без това винаги съм я мразела, още от първия ден в нея витаеше светият дух на твоя любим баща. Но ще получа къщата в Хамптънс с всичко в нея.

— Аз съм израснал в тази къща — рече Хейзън.

— Ще се помъча да забравя този факт, когато се преместя там и се опитам отново да върна дъщерите си в нея — каза мисис Хейзън. — Надявам се, че вие, мистър и мисис Странд, и вашето домочадие, към което моят мъж изпитва твърде странна привързаност, ще имате достатъчно време да се махнете оттам заедно с багажа си, преди да дойда. Надявам се, че вкусът ви към по-изискан начин на живот не ви е разглезил за скромната обстановка, в която сега ще трябва да се върнете. Аз предпочитам сама да си избирам за гости паразитите, чиито вкусове и навици са близки до моите. Не обичам китаристи, атлетки, млади жени, които живеят открито с мъже, без да са свързани законно, нито си падам по художнички — аматьорки и дребни даскали, които развяват дъщеричките си пред един стар глупак.

— Може да спрете дотук — прекъсна я Странд, като си мислеше: боже, сигурно някой изпраща ежедневен бюлетин на тази ужасна жена. — Вие сте неприятна и противна и ние си отиваме. Не ме интересува, дори да пищите толкова силно, че да ви чуят в Лонг Айланд. Хайде, Лесли. Линда, мисля, че и ти се наслуша достатъчно.

— И още как — отвърна Линда и двете с Лесли станаха.

Лесли бе престанала да плаче, когато мисис Хейзън започна да говори за тяхното семейство, и Странд забеляза, че е бясна. Но беше неподготвен, когато видя как тя се обърна и удари с всичка сила мисис Хейзън през лицето.

— Лесли! — извика Странд. — Стига толкова.

Мисис Хейзън продължи да седи, без да мръдне, без дори да вдигне ръка към лицето си, сякаш бе очаквала удара и го посрещаше с удоволствие.

— Ръсел — каза Странд, — ако послушате съвета ми, бих ви предложил да приемете любезното предложение на жена си да се самоубие.

— И на вас няма да ви се размине — промълви тихо мисис Хейзън. — Той ще ви унищожи с доброжелателността си. Някой път ще сбъркате, той ще се разочарова от вас и ще ви зареже с всичките ви надежди и планове, без да ви погледне дори. Помнете ми думата, глупави, алчни нещастници, празникът ви скоро ще свърши. — Тя подаде чашата си на Хейзън с думите: — Мисля, че бих искала още малко вино, скъпи.

С Лесли и Линда от двете му страни Странд тръгна към вратата през смълчаната зала, пълна с хора.

Излизането им трая цяла вечност.

[1] На френски името се пише Harcourt. — Б.пр. ↑

[2] Вид френско бяло вино. — Б.пр. ↑

2

Лесли крачеше твърдо, почти вдървено, с размазан по лицето грим, но с невъзмутимо и неестествено спокойно изражение. Линда се препъна, когато се изкачваха по стълбите към стаите си, и Странд успя да зърне лицето й, петната руж на бузите й изпъкваха като рани. Щом стигнаха до тяхната врата, Странд почувства, че не може да я остави да се прибере в стаята си и да прекара нощта сама.

— Ела малко при нас — каза нежно той. — Всички имаме нужда да пийнем по нещо.

Линда кимна вцепенено.

В стаята Странд се обади да донесат бутилка уиски и малко лед. Не знаеше за Линда, но той и Лесли никога досега не бяха пили от отчаяние. Линда се отпусна безжизнено на един стол, сякаш костите й се бяха размекнали. Ръцете й трепереха върху облегалките. Лесли се запъти към банята, като се извини:

— Отивам да поправя щетите от соарето.

— Тази ужасна жена — изрече Линда с треперещ глас. — А аз винаги съм се опитвала да й бъда приятелка. Знаех, че й е страшно тежко, след като синът й… — Тя избърса леко очите си с дантелена кърпичка. — Всеки път, като идвах в Париж, гледах да я видя и я канех на гости в Мужен. Какви отвратителни намеци само! — Сега беше възмутена. — Между нас с Ръсел никога не е имало подобно нещо. Боже мой, та аз не съм такава. Кажи ми, Алън, минавало ли ти е дори за миг през ума?…

— Разбира се, че не — отвърна Странд не съвсем честно.

Горката мисис Аркур — продължи Линда. — Не смяташ ли, че би трябвало да я поканим тук и…

— Мисля, че тя не би искала да види вече никого от нас — отвърна Странд. — Не и тази вечер.

— Алън, нали не смяташ, че споделям мнението на Катрин за Ръсел и неговите приятели, които кани в къщата? — В гласа й прозвуча отчаяна молба. — Не бих могла да го понеса, ако си мислиш, че…

— Линда — рече Странд, като отиде до нея и хвана ръцете й, — чуй какво ще ти кажа. Според мен ти си една от най-свестните жени, които съм срещал през живота си.

— Благодаря ти — прошепна Линда.

— Не бива да го приемаш толкова навътре. Тази жена не е в ред. Нито един нормален човек няма да повярва на приказките й.

— Тя никога не е била добра съпруга — каза Линда. — Направи живота му ад. Просто не знам как я е търпял толкова дълго. Непрекъснато го унижаваше. Езикът й е остър като бръснач. Когато човек го попиташе в компания за някое дело, с което той се занимаваше — нали знаеш, за него постоянно пишат по вестниците, непрекъснато го търсят, при него идват за съвет едни от най-важните хора в страната — от търговията, от правителството, — и когато той започнеше да обяснява някоя юридическа подробност, за която са го попитали, тя открито му се присмиваше и подмяташе: „Престани да досаждаш на гостите ни. На всички е известно, че си най-големият мошеник в тази професия.“ Мошеник! Човек като Ръсел. Разбира се, тя беше за съжаление, след като загуби сина си по този начин, а и от дъщерите нищо не излезе, но все пак всичко си има някакви граници. Веднъж на вечеря у тях беше дошъл един сенатор, много уважаван човек, но мисис Хейзън не одобряваше партията, в която той членуваше, и когато спомена, че е гласувал за един законопроект, с който тя не беше съгласна, му каза право в лицето: „вие сте един отвратителен, проклет глупак“. Как можеш да очакваш човек да живее с такава жена? А освен това, независимо какво говори, тя беше тази, която го остави, а не той.

На вратата се почука и Странд отвори на сервитьора, който носеше уискито. Наля по една солидна доза и в трите чаши и подаде на Линда нейната. Тя изпи половината на една глътка и цяла потръпна.

— Ще ти призная нещо — рече Линда. — Не го обвинявам за мисис Аркур, нито пък за другите, които е имал. Независимо от всичко, Ръсел винаги е бил самата дискретност. Каквото и да е правел, с никого не го е споделял. Бях абсолютно втрещена, когато се появи с мисис Аркур. Сигурно е бил на границата на търпението си. Дори за това кратко време тя ми стана симпатична, наистина много симпатична. Толкова е хубава и внимателна. — Тя допи питието и протегна чашата си на Странд да я напълни. — Откровено казано, радвах се за Ръсел, никога не съм го виждала толкова весел досега.

Странд чу смях от банята и се извърна озадачен. Лесли влезе в стаята, като се кикотеше, оправила отново лицето си.

— На какво се смееш? — попита той, като се помъчи да не изглежда сърдит. При състоянието, в което се намираше Линда, смехът изглеждаше безсърдечен.

— Спомних си как ударих тази жена — отвърна Лесли и продължи да се кикоти. — Това беше един от най-удовлетворяващите моменти в живота ми. Счупих си един нокът заради нея. Не очаквах, че ще я ударя. Направих го машинално. Изпитах огромна наслада. А, уиски. Тъкмо то липсваше, че да стане вечерята още по-приятна. Може да се напия тази, вечер, за да отпразнувам. Алън, разчитам на теб да ме сложиш после да си легна. Знаех, че в Европа ще бъде много интересно, но никога не съм си представяла, че ще бъде чак толкова забавно. — Тя вдигна чашата си. — За моя нокът. И за художниците аматьори, за дребните даскали и тяхното домочадие. Започвам да харесвам компаниите на по-висшите класи, съвсем сериозно, толкова са изискани.

— Добре ли си! — попита я разтревожен Странд.

— Тип-топ — отвърна безгрижно Лесли. — Тази вечер бях толкова щастлива, че ще ми стигне за цялото лято.

Телефонът иззвъня и Странд го вдигна. Беше Хейзън.

— Алън — каза той, — искам да поговоря с теб, ако не възразяваш. Можеш ли да дойдеш в стаята ми? Сам, ако обичаш. Жените добре ли са?

— Мисля, че да. Пият.

— Не ги упреквам. И аз бих сторил същото, но се боя, че ще се обади язвата ми, ако опасенията ми вече не са се сбъднали.

Странд чуваше за първи път, че Хейзън има язва. Тази вечер посъбра доста нови факти.

— Ей сега ще дойда. Оставете ми малко пиене — помоли той Лесли и Линда.

— Предай моите поздрави на любовчията — обади се Лесли. Тонът й не беше приятелски. — Ние ще бъдем тук и ще чакаме следващия бюлетин от фронта.

Откривам също и някои нови неща за жена си, мислеше си Странд, докато вървеше по коридора към стаята на Хейзън. У нея се усещаше някаква грубост, която не беше предполагал, че притежава. Можеше и да се окаже полезна за преодоляване на изненадите, които я чакаха в живота, но не беше убеден, че това му харесва.

Вратата на Хейзън бе леко открехната, Странд почука и влезе. Хейзън се беше отпуснал дълбоко в един фотьойл със смръщено лице. Все още бе облечен с всичките си дрехи, но сакото и жилетката му бяха вече смачкани. Беше разкопчал яката си и разхлабил вратовръзката си, като че ли му бе трудно да диша, и нямаше обичайния си вид на човек, готов за заседание на управителен съвет или за реч пред съдебните заседатели. Той вдигна поглед, когато Странд влезе, и прокара уморено ръка през лицето си, намръщеното изражение изчезна й на негово място се появи смущение.

— Искам да ти се извиня за тази проклета вечер — каза той. Гласът му още беше дрезгав.

— Няма нищо. И по-лошо ми се е случвало.

— На мен пък не — рече Хейзън. — Тази жена е побъркана. Би ли могъл да забравиш някога безумния й писък?

— Беше в добра форма.

— Тя умира да прави сцени. Особено с мен. Това е любимото й развлечение. — Хейзън стана и дръпна яката си, с което я разхлаби още повече. Закрачи напред-назад. — Мисис Аркур си събра багажа и си отиде. Един бог знае къде ще се запилее в този час. Нямаше да ви упрекна, ако и вие бяхте направили същото. Е, утре няма да се ходи на никакви лозя. Хубаво е, че си с мен в този тежък час. След всичките ужасни обиди. Не знам какво щях да правя тази вечер, ако не можех да си поговоря с теб. Най-напред ти дължа някои обяснения.

— Нищо не ми дължиш, Ръсел.

Хейзън поклати глава и продължи да се разхожда.

— Вярно е за Барбара. Може би не постъпих разумно, че я доведох. Забелязах, че и на Лесли нейното присъствие не беше приятно.

Значи Барбара, помисли си Странд, най-после знам името й.

— Много съм привързан към нея. А освен това наистина имаше и някои правни въпроси, които трябваше да решим. — Хейзън говореше предизвикателно. — На никого не сме пречили. Тя е чудесна жена и просто не знам как някога ще мога да й се извиня за случилото се тази вечер. Тя дойде миналата година в Щатите по работа и прекара няколко уикенда на морето. Но боже господи, през цялото време там имаше поне пет-шест човека. Моите проклети любопитни съседи. „А и, разбира се, разни приятели в Америка бързо ме осведомяват какво правиш.“ — Той изимитира гласа на жена си. — „Десетки приятели.“ И всичко, което каза за теб и за семейството ти. Как е възможно някои да си помислят нещо лошо за това, че съм се сприятелил с хора като вас и от време на време ви помагам с туй-онуй? Абсолютно непонятно ми е. Няма вече нищо свято на този свят, Алън, и никаква вяра в доброто. Само злоба. Безкрайна злоба. Акулите, дето са пили виното ми и са пирували на масата ми, са готови да разкъсат един човек на парчета само заради удоволствието да поклюкарстват десетина минути за него, което изобщо не им влиза в работата, за нещо толкова невинно като първия дъх на едно новородено. Господи, може би ще е добре да й дам тази проклета къща. По дяволите дузината приятели.

Той беше започнал да се задъхва и да крачи все по-бързо и по-бързо.

— Наистина ли ще й дадеш къщата?

— Какво друго мога да направя? Заплахите й за самоубийство не са празни приказки. След като си тръгнахте, тя ми заяви, че вече се е свързала с един адвокат в Ню Йорк — познавам го и не бих го докоснал дори с десетметрова пръчка. Всичко била написала, буква по буква, и му дала указания да се погрижи да вляза непременно във вестниците, след като тя свърши със себе си. Името ми ще бъде окаляно, както и имената на много други хора и някои чудесни бракове направо ще отидат по дяволите. Ще трябва да се съглася. Ще бъда откровен с теб. Ненавиждам тази мръсница и бих се радвал да я видя мъртва, но ще се чувствам виновен цял живот, ако тя умре заради мен, заради няколко въшливи долара и една разнебитена стара къща, която и без това след две-три години ще я отнесе морето. Ще и дам каквото иска, дори да остана без пукната пара. Но това няма да се случи. Тя е била богата цял живот, ала трябва да видиш как светят очите й, когато заговори за пари. Ще й измъкна някой стабилен млад адвокат от моята кантора и тя ще се спазари. Когато види лакомствата да се люлеят пред очите й, мисълта за самоубийство няма да я мами вече чак толкова много, дори с това да можеше да ме унищожи. Ще се спазари и още как.

— Бих искал да можех да помогна с нещо — каза Странд, разтърсен от мъката на Хейзън.

— Но ти ми помагаш — отвърна Хейзън. Изведнъж той престана да крачи и с непохватен жест прегърна Странд през раменете, после бързо се отдръпна, сякаш смутен от тази проява на обич, и продължи да се разхожда, като че ли единственият начин, по който можеше да намали болката, стиснала го за гърлото, беше да се движи. — Самото ти присъствие тук, което ми дава възможност да ти се изплача, ми помага повече, отколкото можеш да си представиш. Господи, толкова дълго съм се сдържал, без да казвам на никого нищо за жена си, нито за недостойните си деца, за нищо. Бях на границата да избухна. Моят портативен харем! Линда Робъртс, за бога! Бихме могли да прекараме на пустинен остров двайсет години и пак не би ни минало през ума дори да се докоснем. Кучката му с кучка го знае не по-зле от нас, но иска да развали всички човешки отношения, които съм имал или бих могъл да имам. Имало е… и други. Признавам си… имало, е, да. Какво друго е очаквала? Тя престана да спи с мен още преди сто години, а дори и преди това, още от деня, когато се оженихме, като че, ли опитвах да се любя с буца лед. Преди да се оженим, не беше така, когато бащите ни — те бяха съдружници във фирмата — решиха, че няма да е зле да задържат парите в семейството, и си затваряха очите пред факта, че техният почтен син и излизаща за пръв път в обществото дъщеря се чукат под носа им. Боже, колко различна беше тя тогава, човек можеше да си помиели, че е най-страстната жена в леглото след Клеопатра. Но щом сложи халката на пръста си, когато се приближавах до нея, държеше се тъй, сякаш се опитвах да изнасиля монахиня. Как изобщо успяхме да създадем три деца, е едно от най-загадъчните неща в този проклет живот. И ето какво излезе накрая от тях, макар че вината за това може би не беше изцяло тяхна, при такава майка, изпълнена със злоба към баща им и безумно влюбена в рожбите си. Никога не можеше да им се угоди; и трите получиха по едно ферари още на осемнайсет години. Три ферарита, паркирани пред входа! Можеш ли да си представиш подобно нещо? Никой от тях не завърши колежа си. Тичаха при майка си разплакани, че учителите не били справедливи към тях, или че съучениците от класа не им допадали, или че през зимата искат да заминат за Европа с любовниците си. Любовниците в случая с любимия ми син бяха явно от мъжки пол. А на мен направо ми се смееха, когато се опитвах да ги вразумя. Майка им се смееше в един глас с тях. Причината не беше само в парите. Като гледах децата на мои приятели, които имат десет пъти повече пари от нас, и виждах, че са амбициозни, изпълнени с чувство за отговорност граждани, с които всеки баща би се гордял, и ги сравнявах с децата, които носят моето име, просто ми се плачеше. Отгоре на всичко да обвинява мен за смъртта на момчето! Аз трябваше да замина за Сан Франциско за няколко дни и си помислих, че ще бъде добре за него да дойде с мен, поканих го, но ми каза, че бил зает и не можел. Зает! Боже господи, та той само се мотаеше из къщи по цял ден. Никога не си правеше труда да си съблече пижамата или поне да се обръсне. Брадясал приличаше на някой отшелник. Твоите деца са различни и на теб сигурно ти е трудно да разбереш какво ми беше, но трябва да ти кажа, че се чувствах все едно пия отрова ден след ден, година след година. И ако си мислиш, че тя ме остави на мира, след като ме напусна и замина за Европа, много бъркаш. Обсипваше ме с писма, пълни с всякакви заплахи и обвинения, и най-ужасни гнусотии, не можеш нито за миг да си представиш колко деградирал е мозъкът на тази жена, като клоака е, честно ти казвам. Ако пощенските служители бяха отворили поне едно от писмата й, сигурно щяха да я арестуват, че изпраща нецензурни неща по пощата. Отначало й отговарях, като се опитвах да я убедя да престане, но се оказа безнадеждно. Би ли могъл да си представиш дори в най-невероятните си сънища, че това цвете на нюйоркското общество, тази възпитаничка на най-луксозния пансион в Швейцария ще напише със собствената си ръка на мъжа си и на бащата на своите деца, че е смрадлив долен мерзавец и лъжец, на когото трябва да отрежат тестисите и да му ги натъпчат в устата за вечеря? Накрая просто започнах да хвърлям писмата й, без да ги отварям, като я предупредих, че няма да се обаждам, когато ме търси по телефона. Почакай само да разбера кой в кантората й е казал, че съм в Тур. Който го е направил, така бързо ще бъде уволнен, че ще ахне, и ще се постарая никога повече да не си намери работа в този бранш.

Внезапно Хейзън престана да се разхожда, просна се на едно кресло, пламнал и задъхан, и се разрида.

Странд бе отстъпил към стената, за да не пречи на едрия мъж, който кръстосваше като разярен слон хубавата стая със стари провансалски мебели и тапети на цветя. Стоеше като закован на мястото си, зяпнал от ужас, съжаление, безпомощност, страх и мъка, докато огромният човек изливаше в безумен порой от думи вината си, омразата си, разбитите си надежди. В момента Странд не можеше да говори, беше неспособен да протегне ръка за помощ или просто да покаже привързаност към човека, който вероятно — така му се струваше поне — никога нямаше да се съвземе, обзет веднъж завинаги от някаква лудост, не по-малко пагубна от тази на жената, която я беше причинила. Плащам си за лятото, мина му през ума. Но защо аз? После се засрами от мисълта си.

Моля те — промълви Странд. — Всичко свърши.

— Нищо не е свършило — рече Хейзън. Той беше започнал да стене, чуваше се приглушен, зловещ сопран. — Никога няма да свърши. Върви си. Моля те. Прости ми и си върви.

— Отивам си — каза Странд, изпитвайки облекчение, че може да излезе от стаята и да се махне от изблиците на Хейзъновата скръб. — Трябва да вземеш успокоително или приспивателно.

— Никога не държа подобни неща подръка. Изкушението би било прекалено голямо — отговори Хейзън, без да вдига глава, но вече с по-спокоен глас.

— Мога да ти донеса нещо. Някакво хапче.

— Хапче. — Хейзън се изсмя грубо. — Има един лек. Цианид. Благодаря все пак. Върви си.

— Добре. — Странд тръгна към вратата. — Ако имаш нужда от мен през нощта, само ми се обади.

Хейзън го погледна със зачервени очи, като едва движеше устните си.

— Прости ми, приятелю — каза той. — Не се безпокой. Ще се оправя. Няма да ти се обаждам.

Странд излезе и се запъти към стаята си, изтощен и разнебитен. Затворниците на Екатерина Медичи не са били единствените, подлагани на публични мъчения в долината на Лоара. Лесли беше оставила отключено и той влезе. Светеше само една лампичка, а Лесли си беше легнала и спеше — похъркваше тихо, което й се случваше само когато е болна. Той се съблече безшумно, но дори насън жена му го усети и отвори очи. Тъкмо пристъпи към своето легло, когато тя протегна ръка.

— Моля те — прошепна Лесли, — поне тази нощ.

Той се поколеба, но само за миг. Ако някога настъпва такъв момент, когато човек изпитва нужда да усети топлината на обичано познато тяло до своето, то този момент беше сега. Отпусна се до нея и я прегърна в тясното легло.

— Нищо не казвай — прошепна тя, — нищичко.

Започна да го гали леко. После се любиха нежно, като оставиха желанието и признателността да изличат хаоса от вечерта.

Лесли заспа веднага. Той остана буден, без да може да мигне, а сърцето му биеше лудешки, превърнало се изведнъж в самостоятелна и непокорна част от тялото му. Не, помисли си той, не може да бъде. Впрегна волята си, за да усмири блъскането в гърдите, но сърцето му продължи да тупка неравномерно, ръководено от някакви си свои злокобни сигнали. Въпреки всички усилия дишането му ставаше все по-шумно, докато накрая се превърна в стенание и той почувства, че се задушава. Надигна се с неуверени движения и се промъкна в тъмнината, опитвайки се да се добере до банята, където беше тоалетната му чантичка с шишенцето нитроглицерин. Блъсна се в един стол, строполи се на земята и изохка, неспособен да стане.

Лесли се събуди от шума и в следващия миг стаята се обля в светлина. Тя се спусна с вик от леглото и коленичи до него.

— Лекарството ми… — промълви той, както охкаше.

Лесли скочи и се втурна в банята. Странд видя как лампата светна, чу тракане на шишенца, шуртене на вода. Запълзя по пода, успя да седне и облегна гръб на един стол. Лесли отново приклекна до него, подпря главата му с ръка, пъхна една капсула в устата му и наклони чаша към устните му. Странд отпи жадно и почувства как капсулата слезе в гърлото му.

Опита да се усмихне успокояващо.

— Ще ми мине.

— Не говори.

Внезапно шумното му дишане утихна. Пристъпът, ако това наистина беше пристъп, бе преминал.

— Готово — рече той и се изправи. Малко се олюляваше, но промълви: — Студено ми е, трябва да си легна.

Почувства се глупаво, както стоеше така гол.

Тя му помогна да се добере до леглото и той се строполи върху него.

— Искаш ли да повикам лекар?

— Няма нужда. Искам само да спя. Моля те, легни до мен, угаси лампата и ме прегърни.

Тя се поколеба за момент, после остави чашата и шишенцето с лекарството на нощното шкафче, угаси лампата и легна до него.

Когато се събуди на сутринта, чувстваше се превъзходно. Сложи ръка на гърдите си и се зарадва, че едва усеща равномерния пулс под ребрата си.

Двамата с Лесли закусваха, когато телефонът иззвъня. Тя отиде да го вдигне. Застанала до масичката, на която стоеше телефонът, изглеждаше освежена и подмладена на утринната слънчева светлина с дългата си коса, разпиляна по раменете й. Като, я наблюдаваше, Странд се почуди на женската издръжливост.

— Естествено, Ръсел — казваше тя — Напълно разбирам. Не се безпокой, ще се приготвим само за един час. — Остави слушалката, върна се на масата и си намаза кифла с масло. — Тази сутрин се връщаме обратно в Париж — рече Лесли. — Предполагам, че долината на Лоара е позагубила чара си за нашия домакин.

— Как ти се стори?

— Нормално. А как беше, когато го видя снощи? — Тя го погледна над чашата си с кафе.

— По-добре да не знаеш — отвърна Странд.

— Зле ли?

— Възможно най-зле. Противно и тъжно. Ако искаш да знаеш истината, накара ме да съжалявам, че изобщо сме го срещнали.

— Толкова ли беше зле? — попита замислено Лесли.

— Не можеш да си представиш.

— Нахвърли ли се върху теб?

— Не лично върху мен. Просто върху целия свят. — Той стана от масата. — Ако трябва да сме готови след час, по-добре вече да стягам багажа и да се обличам.

Пътуването до Париж беше мрачно. Оказа се, че Лесли не е чак толкова издръжлива, колкото Странд си мислеше. Вечерта най-после взе своята жертва. След закуска тя се разкашля нещо, и изглежда, имаше треска, очите й се насълзиха, а носът й потече. Оплака се, че умирала от студ, макар че се беше навлякла и денят бе топъл.

Хейзън шофираше, облечен в безупречния си делничен костюм и външно спокоен. Едва бяха минали покрайнините на Тур и Странд започна да съжалява за среднощното бягство на мисис Аркур. Хейзън караше като луд, на места се движеше бавно, но лашкаше колата по пътя, после натискаше рязко педала на газта, за да изпревари някой камион на завоите без никаква видимост, като ругаеше под носа си другите шофьори, сякаш му бяха смъртни врагове. Не са му необходими хапчета, за да се самоубие, мислеше си Странд, хванал потната ръка на Лесли, двигателят ще му помогне. И ние ще си отидем покрай него. През цялото пътуване, докато главите им подскачаха от внезапните и неочаквани ускорения на колата, а телата им се люшкаха ту на едната, ту на другата страна, когато Хейзън изяждаше завоите, Лесли седеше, притиснала крака в пода, и не мърдаше. Облечена в елегантен костюм, Линда беше на предната седалка до Хейзън и спа през целия път, сякаш предугаждаше, че тази сутрин ще загине, и бе решила да умре в блажен унес. Тя каза на Страндови, че не е мигнала цяла нощ, и изглежда, държеше на всяка цена да се яви пред своя Създател добре отпочинала и във възможно най-хубавия си вид.

Някак си оцеляха по време на пътуването и когато спряха рязко пред хотел „Крийон“ и миризмата на изгоряла гума възвести пристигането им, Линда отвори очи и каза:

— О, ние пристигнахме. Какво приятно пътуване, Ръсел. Така добре си поспах.

— Тия френски шофьори — рече Хейзън. — Чудно ми е как са живи още.

— Ръсел — обади се Странд, когато всички слязоха от колата, — за последен път се возя с теб.

Хейзън го изгледа озадачен.

— Не разбирам за какво говориш.

Беше време за обяд, но Хейзън се извини, че трябвало незабавно да отиде в службата си. Той махна на едно такси и скочи в него, без да се сбогува. Лесли каза на Странд, че не й е добре, и иска да си полегне следобед. Странд, който не гореше от желание да обядва сам с Линда точно този ден, се оправда, че и той не бил на себе си и щял да обядва с Лесли горе в стаята. Сутринта преди три дни, когато тръгнаха така въодушевени от Плас дьо ла Конкорд, сега му изглеждаше като някакъв далечен смътен спомен.

Щом спряха на рецепцията, за да си вземат ключа от стаята, портиерът даде на Странд една телеграма. С чувството, че каквото и да е съдържанието й, сигурно е нещо лошо, той се поколеба, преди да я отвори. Порази го, че в този момент ръцете му треперят. Нямаше да се учуди, ако беше смъртен случай. Прочете я един път. После още веднъж. Беше от Елинор:

Омъжих се тази сутрин стоп напуснах работа стоп караме меден месец с Джузепе стоп във възторг стоп засега стоп благословете ни на френски стоп с обич мистър и мисис Джанели.

Без да се вълнува, Странд машинално погледна датата на телеграмата. Беше изпратена от Лас Вегас и бе пристигнала предната вечер. Сигурно е дошла, когато мисис Хейзън влезе в ресторанта в Тур. Едни бракове свършват. Стоп. Други започват. Стоп.

— Какво пише? — попита разтревожена Лесли.

Странд й подаде телеграмата. Буквите върху тънката хартия бяха бледи и Лесли трябваше да я поднесе съвсем близо до очите си, за да я прочете.

— О, боже! — промълви тихо тя и се отпусна на едно от креслата във фоайето. — Лас Вегас. Какво ли им е хрумнало? Това изобщо не е в стила на Елинор. Толкова е изтъркано. И защо е трябвало да бягат така? Мислиш ли, че това момче има нещо за криене?

— Съмнявам се.

— Защо не са почакали поне да се приберем? Боже господи, остават само няколко дни.

— Може да са искали да го свършат, докато ни няма — отговори Странд. — За да не ги караме да вдигат много шум. Сега сватбите не са като по наше време.

Родителите на Лесли бяха настоявали да направят църковна сватба и официален обяд, и той още си спомняше целия ден като ужасно мъчение. Дни наред след това лицето му изглеждаше сковано от усилието да се усмихва фалшиво на стотиците хора, които се надяваше да не види никога повече. Въпреки това беше малко разочарован от дъщеря си и забеляза, че и Лесли е засегната. Елинор бе открито и прямо момиче и в постъпката й имаше нещо тайно и подозрително. Той споделяше ужаса на Лесли от крещящите фабрики за бракосъчетания на Лае Вегас.

— Дори не знаем къде е — каза Лесли и очите й, зачервени и бездруго от простудата, се напълниха със сълзи, — за да можем поне да им се обадим и да ги поздравим. И нито дума за Каролайн и Джими. Все едно напълно е забравила, че има семейство.

— И без това вече нищо не можем да направим — рече Странд. — Сигурно, като се върнем, ще ни обяснят защо е било всичко. Хайде да се качваме. Изглеждаш по-зле, отколкото ако беше само настинала. Ще повикам лекар.

— Трябва да е силно предчувствие — каза Лесли, стана и тръгна към асансьорите. — Всеки път, преди да се случи нещо неприятно, аз се разболявам. — Обикновено Странд се усмихваше, когато тя заговаряше за предчувствията си, но днес не го направи. — Изобщо не трябваше да предприемаме това пътуване — добави Лесли. — Нямаше да стане така, ако си бяхме там.

Горе той й помогна да се съблече и да си сложи пеньоара, след което тя се пъхна вече трепереща в леглото.

Тъкмо когато лекарят си тръгваше, след като им каза, че според него Лесли има остро възпаление на бронхите и я съветва да полежи няколко дни и да пие лекарството, което ще й предпише, телефонът иззвъня. Беше Линда.

— Алън, днес следобед тръгвам за Мужен. Смяташ ли, че Лесли е достатъчно добре, за да дойдете с мен? Слънцето ще й се отрази чудесно.

— Съжалявам — отговори Странд, — докторът каза да лежи.

— О, колко неприятно! — Но от тона й Странд разбра, че изпита облекчение. И той чувстваше същото. Като че ли съвместното им преживяване бе оставило грозни белези по тях и те щяха да им напомнят прекалено живо за сцената, която всички се опитваха да забравят. — Ще остана — добави Линда, — ако смяташ, че мога да помогна с нещо.

Но от начина, по който го каза, бе сигурен, че тя иска да замине — и то сама.

— Благодаря ти, Линда. Не е необходимо. Приятно и спокойно прекарване на юг.

— Ще ви се обаждам — рече тя. — Ако видите Ръсел, преди да отлети за Саудитска Арабия, кажете му къде съм и да не се безпокои — ще се върна в Париж навреме, за да се приберем заедно в Щатите.

Странд затвори и изпита съжаление, че самолетът изобщо е бил изобретен. Като подходящ край на почивката, не би се учудил, ако свършат някъде по средата на океана.

Лекарството, което бе предписал лекарят, изглежда помагаше. Пристъпите на кашлица понамаляха, а след едно денонощие и температурата й спадна. Хейзън не се обади да се сбогува. Странд се опита да се свърже с Джими в Ню Йорк и с Каролайн В Лонг Айланд, но у тях никой не отговаряше, макар че въпреки часовата разлика той позвъни на Джими в седем сутринта, нюйоркско време. Мистър Кетли вдигна телефона във вилата и каза, че Каролайн не се е прибирала цял ден, била го предупредила, че е канена на вечеря. Дори да знаеше за сватбата на Елинор, мистър Кетли нищо не спомена.

Странд прекарваше повечето време в стаята с Лесли, с удоволствие четеше и слушаше малкия транзистор, който Хейзън им бе купил при престоя на летище „Шанън“[1] — В поредицата „Франс мюзик“ непрекъснато предаваха хубава музика — Бетховен, Бах, Шуберт, лекове от други векове правеха дните приятни и за двамата. Лесли го попита дали не смята, че трябва да се обадят на мисис Аркур, но Странд каза, че би било по-разумно да й дадат време да излекува раните си, и й написа кратка бележка, която искаше да бъде сърдечна и приятелска, но се опасяваше, че в действителност звучи надуто. Не беше лесно да я съчини. Дори само заради присъствието си на масата, когато мисис Хейзън се нахвърли върху нея, той се чувстваше виновен. Изпрати писмото до парижката кантора на Хейзън, макар че не бе изключено мисис Аркур да я е напуснала и никога повече да не стъпи там.

На третия ден Лесли бе достатъчно добре, за да излиза, и те обядваха в „Максим“ съвсем близо до хотела, после отидоха в музея „Жю де Пом“, където бяха посрещнати от слънчевите картини на импресионистите. Лесли каза, че няма да е лошо да купят от Франция сватбен подарък на младоженците. Погледнаха в няколко магазина, но всичко, което видяха, беше невероятно скъпо, и трябваше да оставят това за „Блумингдейл“[2], щом се върнат в Ню Йорк.

Когато се прибраха в хотела, намериха бележка от Ръсел Хейзън. Той се бе обадил, докато са били навън, и искаше да му позвънят в кантората. Беше оставил номера.

Странд се обади от тяхната стая. Хейзън говореше бързо и припряно. Служебният му тон, помисли си Странд.

— Върнах се малко по-рано, отколкото очаквах, Алън — каза той. — Бих искал да тръгна за Ню Йорк не по-късно от утре на обяд. Ще трябва да остана до късно в кантората довечера, но ако с Лесли и Линда нямате нищо против да ме изчакате, бих искал да вечеряме заедно в хотела.

— Ние нямаме нищо против — отговори Странд, — но Линда е в Мужен.

— Ах, тази вятърничава жена! — ядоса се Хейзън. — Човек не може да я върже на едно място. Ще й се обадя по телефона и ще й кажа да си размърда задника и утре до обяд да бъде тук, ако иска да пътува безплатно до вкъщи. — Странд забеляза, че от вечерта в Тур речникът на Хейзън се бе повлиял (надяваше се, не завинаги) от пороя сквернословия между него и жена му. — Ще се обадя и на Конрой да съобщи на децата ви кога приблизително ще пристигнем, за да могат да дойдат да ви посрещнат.

— Много мило от твоя страна — рече Странд. — Но кажи на Конрой да не си прави труда да търси Елинор. Тя се е омъжила преди няколко дни в Лас Вегас и сега кара медения си месец, но не ни е писала никакъв адрес.

— Боже господи — Лас Вегас! — възкликна Хейзън. — В днешно време дечурлигата какво ли не правят за свое удоволствие! Е, и как се чувствате?

— Като зашеметени сме.

Хейзън се засмя.

— Разбирам. Надявам се, че е щастлива.

— Във възторг е, така пише в телеграмата. Поне засега.

Хейзън пак се засмя.

— Е, добре тогава, предай моите поздравления на майката на младоженката. Ще гледам да се прибера в хотела около девет довечера. Устройва ли ви?

— Добре, в девет — каза Странд.

— Как е той? — попита Лесли, когато Странд затвори.

— Господарят се върна — отговори. — И започна да се разпорежда.

Когато Хейзън влезе в ресторанта на хотела с петнайсет минути закъснение, изглеждаше измъчен и имаше сенки под очите. Дрехите му бяха много смачкани, сякаш бе летял от Мала Азия с тях и не бе имал време да се преоблече. Беше небръснат и по брадичката и бузите му бе набола сива четина, която му придаваше странно изпаднал вид, като някой семеен портрет на изтъкнат прародител, обезобразен от деца вандали. Интересно, помисли си Странд, когато стана да го поздрави, колко ли години може да издържи един нормален човек при такава програма? Но Хейзън се усмихна сърдечно, като откри равните си здрави зъби. Той разтърси ръката на Странд и се наведе да целуне Лесли по бузата, преди да се отпусне тежко на един стол срещу тях.

— Сега имам нужда от нещо за пиене.

— Свърза ли се с Линда?

— Тя ще ни чака утре на летището. Малко се подвоуми, но ще дойде. Едно мартини, моля — каза той на сервитьора.

— Как мина в Саудитска Арабия? — попита Странд.

— Само си загубих времето — намръщи се Хейзън. — С тях се работи още по-трудно, отколкото с французите. Може да имат часовници, но изглежда не познават времето. Освен това има една дузина роднини на разните там принцове в пустинята, през които трябва да минеш, като раздаваш пари наляво и надясно, ако искаш да се уреди нещо. Щях да свърша същата работа, ако бях отишъл с Линда на юг. Как приемате новината за Елинор?

— Със сътресения.

Хейзън се засмя.

— Той е симпатично момче.

— И аз така мислех, докато не чух за Лас Вегас — рече Лесли.

— Не е важно как започва един брак — каза Хейзън нравоучително, — а как свършва. — Той пак се намръщи, сякаш си припомни края на собствения си брак. Отпи със задоволство от мартинито, което сервитьорът беше сложил пред него. — Имах нужда от това. В Саудитска Арабия за един коктейл те хвърлят в затвора или те бият с камшици, или ти отсичат ръката, изобщо най-приятното нещо, което им хрумне в момента. После иди, че работи с такива хора. И всички от така наречения цивилизован свят — американци, англичани, французи, японци, ще се изпотрепят кой да пробие. И когато накрая работата стане, случилото се в Иран ще изглежда като църковен пазар в сравнение с нея. Помнете ми думата. — Той отново отпи навъсено. — Аз предупредих моите клиенти да се откажат и да си вложат парите в нещо по-сигурно, като например патент за „перпетуум-мобиле“. — Той се засмя на собствената си самонадеяност. — Е, стига за моите работи. Имате ли някаква представа какво смятат да правят младоженците, къде ще живеят и прочие?

— От телеграмата знаем само, че Елинор е напуснала работа.

Хейзън кимна сериозно.

— Помислих си го, когато изпратих момчето в Джорджия.

— В Джорджия ли? — попита Странд. — Какво общо има тук Джорджия?

— Знаете, че той непрекъснато говореше как иска да зареже бизнеса на баща си и да започне да издава вестник в някой малък град и че братята му щели да го финансират до известна степен, за да се отърват от него.

— Спомням си такова нещо — каза Странд.

— Ами в Джорджия има град на име Греъм, преди не беше голям, но сега в него се преместиха от север две големи предприятия — електронна компания и фабрика за опаковки, и градчето започна да се разраства с невероятни темпове, и там моята кантора представляваше издателя и редактора на местния ежедневник в едно дело за клевета. Аз отидох и сам се заех с него, понеже беше въпрос за свободата на печата и беше важно, и ние го спечелихме. Сприятелих се с този човек, беше родом от Джорджия, завършил колеж в Атина[3] и така нататък, но бе стрелян заек и ми стана симпатичен. Той чувства, че вече е взел да поостарява и да не издържа на ежедневната въртележка, повика ме съвсем изненадващо и ме попита дали не познавам някое умно и амбициозно, младо, момче с малко пари, не много, което да поеме работата и да получава част от печалбата. Така се случи, че само преди няколко дни се бях видял с Джанели и Елинор и бяхме изпили заедно по едно питие, и Джанели пак повтори пред мен, че би искал да вземе някой местен вестник, ако може. Елинор заяви, че по-скоро ще стане перачка в Ню Йорк, но любовта побеждава всичко, както са казали римляните, и предполагам, затова е напуснала работата си. Сигурно вашият нов зет е направил силно впечатление на моя приятел в Греъм.

— Джорджия! — възкликна Лесля със същия тон, с който бе възкликнала „Лас Вегас“, когато прочете телеграмата.

— Градчето е хубаво и чисто — каза Хейзън. — Ще ви хареса. — После се усмихна. — За една седмица.

— Съмнявам се, че Елинор ще изкара и толкова — рече Лесли с помръкнало лице. — Не я виждам в боровите гори на юга след Ню Йорк.

— Ние, северняците, трябва да свикнем с мисълта, че цивилизацията не свършва с границите на Вашингтон, окръг Колумбия — рече Хейзън. — Не гледай толкова мрачно, Лесли. Не е дошъл краят на света. Ако нищо не излезе, и двамата са млади и силни и ще опитат друго. Поне няма да прекарат живота си с мисълта: имахме възможност, но ни достраша да рискуваме. Като говоря за възможности, се сетих, че преди един-два месеца мисис Аркур получи предложение да преподава международно право в университета „Джордж Уошингтън“ и тя реши да приеме. — Хейзън го съобщи съвсем сухо, сякаш съобщаваше новини за някой случаен познат.

— Не се съмнявам, че ще има голям успех на всички правителствени приеми — каза Лесли.

Хейзън я изгледа подозрително, долавяйки ехидност в думите й, но Лесли само мило се усмихваше.

Сервитьорът, който стоеше до масата и чакаше да прекъснат разговора, им подаде менюто. Хейзън погледна своя лист, после го хвърли на масата и стана.

— Моля да ме извините, твърде уморен съм, за да ям. А ако изпия още една чаша, ще трябва да ме изнесат на ръце. Отивам да си легна. Денят беше дълъг. Мисля, че няма да е зле да бъдете готови към десет и половина утре сутринта. Казаха, ми, че нахлувал студен въздушен фронт и следобед може да затворят летището. Радвам се да видя, че изглеждаш така добре, Лесли. Онзи ден беше малко „светнала“. Лека нощ и приятно спане.

Той се придвижи към вратата, привел рамене като старец.

Поръчаха си вечерята и я изядоха мълчаливо.

Срещнаха Линда на летището. Тя изглеждаше добре, имаше тен, но беше изнервена.

— Не ме бива да сменям разписанията си — оплака се тя. — Сигурна съм, че съм сложила в багажа само неща, от които нямам, нужда. Това изобщо не е в стила на Ръсел. Обикновено той е надежден като швейцарските железопътни линии.

След като я целуна набързо за поздрав и каза: „Радвам се, че успя да дойдеш“, Хейзън отиде да се обади за последен път в кантората си.

Денят бе студен, препръскваше, и от време на време през летището задухваше силен вятър. Докато вървяха към самолета, Странд погледна със съмнение мрачното небе. Времето отговаряше на настроението му. Застудяваше. Хейзън ги бе предупредил. Вероятно пътуването щеше да бъде лошо. Хубавото време не би подхождало за края на тази почивка. Като се качваха в лъскавия малък самолет, Странд се побоя да не би Лесли точно в този момент да вземе да каже, че пак има лошо предчувствие. Но тя разговаряше весело с Линда, и не даваше никакви признаци, че хилядите километри бурно небе пред тях я изпълват с някакви опасения.

Полетът ги раздруса добре, но нищо повече. Лесли и Линда дремеха, Странд четеше, а Хейзън пишеше. Когато спряха да заредят на „Шанън“, Хейзън не предложи да им вземе никакви подаръци, но Лесли купи един розов вълнен шал за Каролайн, макар че според Странд тя едва ли щеше да може да го носи много често при мекия климат на Аризона.

Пристигнаха в Ню Йорк навреме и Хейзън бързо ги преведе през митницата — инспекторът почтително им махна да минават, без да ги кара да си отварят багажа. Конрой, Джими и Каролайн ги чакаха. Лесли ахна, като видя Каролайн. Тя имаше превръзка на носа, лицето й беше подуто, а едното й око бе затворено и посиняло.

— Господи, Каролайн — извика Лесли, като се прегърнаха, — какво си направила?

— Нищо няма, мамо — отвържа Каролайн. — Изглежда ужасно, но всъщност само съм се одраскала малко. Онази вечер се прибирахме с Джордж с колата и докато чакахме на един светофар, някакъв идиот ни удари отзад и аз си блъснах главата в таблото.

— Знаех си аз, че не трябва да те пускаме да излизаш с това момче — каза Лесли, — той кара като луд.

— Той не беше виновен, мамо — запротестира Каролайн. — Та ние дори не бяхме в движение.

— Все едно — рече Лесли.

— Не го приемай толкова навътре, мамо — обади се Джими. — Какво е едно насинено око за приятели?

— Не се радвай толкова, млади момко — сгълча го Лесли, — могла е да се обезобрази за цял живот.

— Е, нали не е — отвърна Джими. — Как прекарахте?

— Чудесно — побърза да отговори Странд, тъй като много искаше да избегне семейната разправия пред другите.

— Ходи ли на лекар? — обърна се Хейзън към Каролайн.

— За какво ми е лекар? — отвърна сърдито Каролайн, сякаш чувстваше, че несправедливо я гълчат.

— Конрой — каза Хейзън, — няма да ходим на Острова. Отиваме в Ню Йорк да заведем тази млада госпожица на лекар. Името му е Леърд и той е един от най-добрите в тази област.

— Защо направо не извикаме линейка със сирена и разните там системи — подметна саркастично Каролайн — и не закараме ужасно осакатената нещастна млада и красива жертва в болница, където група специалисти по травматология и сърдечна хирургия чакат да спасят живота й?

— Не се прави на толкова умна, Каролайн — намеси се Лесли. — Мистър Хейзън е прав.

— Всички го приемате прекалено сериозно — каза Каролайн като малко момиченце, — а няма защо. Случило се е преди близо двайсет и четири часа и още съм жива.

— Стига вече — сряза я Лесли. — Отсега нататък млъквай и прави каквото ти казват.

Каролайн изсумтя.

— Мразя лекарите — рече тя, но Лесли я хвана здраво за ръката и я поведе към изхода с Хейзън от другата й страна.

Странд тръгна зад тях с Джими и Линда.

— Ти какво знаеш за това? — попита той Джими.

— Нищо. Аз самият научих едва преди петнайсет минути, когато я видях. Дойдох от Ню Йорк, а Конрой докара Каролайн от Острова. Мама просто прекалено го прави на въпрос, а Хейзън пък иска да покаже каква голяма клечка е и ръководи всичко както винаги.

— Е — обади се Линда, — поне не си е избила зъбите. И за това трябва да сме благодарни. Тя има хубави зъби.

— Ще помоля Конрой да ме остави в службата — додаде Джими. — Казах, че излизам само за няколко часа.

— Не мислиш ли, че трябва да останеш със сестра си в такъв момент?

— О, тате, моля ти се — отвърна нетърпеливо Джими, — за едно насинено око?

— Как върви в службата? — попита Странд и смени темата, тъй като не желаеше да спори със сина си. Не бе успял да излезе наглава с него, откакто Джими бе навършил дванайсет години.

— Все още опипвам почвата — отговори Джими. — Попитай Соломон. Той знае по-добре от мен. Все едно, каквото и да смята, на мен работата ми допада.

Странд тъкмо се канеше да му каже, че не му харесва как изпуска думата „мистър“, когато говори за Соломон и Хейзън, но изведнъж се сети за телеграмата на Елинор. Покрай вълнението около нараняването на Каролайн тя съвсем му бе изскочила от ума.

— Виждал ли си Елинор? — попита той.

— Не — отвърна Джими. — Миналата седмица говорихме по телефона.

— И какво ти каза?

— Нищо особено — отговори небрежно Джими. — Същото както винаги. По гласа ми се било познавало, че не се наспивам достатъчно. Понякога ми идва наум, че тя се мисли за моя майка, а не за сестра.

— Каза ли ти, че ще се омъжва?

— Защо да казва такова нещо? — Джими изглеждаше искрено учуден.

— Защото се е омъжила преди четири дни. В Лас Вегас.

Джими се спря насред път.

— Майко мила! Сигурно е била пияна. Обясни ли ви защо?

— Хората обикновено не пишат такива неща в телеграма — отвърна Странд. — Изобщо цялото семейство е прекарало една наситена седмица.

— Не е лъжа. — Джими поклати смаян глава.

Те продължиха към мястото, където Конрой прибираше багажа им в колата пред входа.

— И къде са сега? Бих искал да й се обадя и да й кажа, че нейният любещ брат й честити събитието.

— Не можеш да й се обадиш. Не ни е писала къде са.

Джими пак поклати глава.

— Ама, че е потайно това момиче. Страшно потайно. — Той сложи внимателно ръка върху ръката на баща си. — Аз не бих се тревожил, тате. Всичко ще бъде наред. Джузепе е добро момче. Сигурно знаят какво вършат. Ще си имаш една малка тайфа ангелски бамбинчета, които да друсаш на коленете си.

— Просто нямам търпение да дочакам този миг — каза мрачно Странд, като се качваше в големия мерцедес, където другите се бяха настанили вече.

На лицето на Каролайн бе застинало упорито изражение и тя имаше нелеп вид с превръзката на носа и с подутото си посиняло око. Той се наведе и я целуна.

— Милото ми момиченце — промълви тихо.

— Моля ти се, остави ме на мира — процеди Каролайн и се отдръпна.

Групата, която потегли към града с голямата кола, не беше от най-щастливите.

Когато колата навлезе по моста в Манхатън, на Странд му хрумна, че от първата вечер, когато Хейзън дойде у тях, олюлявайки се, окървавен и зашеметен, той си има повече работа с лекари, отколкото през който и да било друг период от живота си.

[1] Летището в Дъблин. — Б.пр. ↑

[2] Верига от модни луксозни универсални магазини, разпространените по-големите градове на САЩ. — Б.пр. ↑

[3] Град в щата Джорджия. — Б.пр. ↑

3

Естествено, мислеше си Странд, докато слушаше лекаря, който им говореше бързо с маниера на най-добрия в професията, естествено, че е по-зле, отколкото изглежда. Бе настъпил такъв период, когато всичко е по-лошо, отколкото изглежда.

— Костта е доста раздробена и лявата преграда е запушена — каза лекарят на Лесли и Странд в елегантния си кабинет на Парк Авеню, където ги повика, след като видя рентгеновите снимки и прегледа Каролайн, която остави в съседната стая с някакъв асистент, за да й направи нова превръзка и да й вземе кръвна проба.

— Боя се, че това означава операция — продължи лекарят. Изобщо нямаше вид, че се бои. Ах, този английски език, помисли си Странд, е неговите учтиви двусмислици. — Ще трябва да изчакаме няколко дни, докато спадне отокът. Ще запазя операционната. В случай, че сте съгласни.

— Разбира се, че сме съгласни — отвърна Лесли.

Странд кимна.

— Ще трябва да остане само едно денонощие — добави лекарят. — Няма никакви причини да се тревожите, мисис Странд.

— Мистър Хейзън ми каза, че тя е във възможно най-добрите ръце — рече Лесли.

— Милият Ръсел. — Доктор Леърд се усмихна на този косвен израз на доверие. — А през това време ви съветвам да сложите младата госпожица да лежи и да я накарате да мълчи. Прекалено смела е за сметка на своето собствено добро. В Ню Йорк ли ще останете, или ще отидете във вилата на Ръсел на Острова?

— Ще бъдем в Ню Йорк — отговори бързо Лесли.

— Добре. Колкото по-малко се движи, толкова по-добре. — Той стана, за да покаже, че разговорът е свършил. Най-добрият лекар в професията няма време за празни приказки. — Ще ви се обадя, като уредя всичко в болницата „Ленъкс Хил“, тя се намира на две крачки оттук, на Седемдесет и седма улица, и ще ви кажа кога да доведете момичето. — Той ги изпрати до приемната, където седяха Линда и Хейзън. Линда нервно прелистваше някакво списание, а Хейзън зяпаше с безизразно лице през прозореца.

— Ръсел — рече лекарят, мога ли да ти кажа две думи в кабинета си?

Хейзън стана и излезе с него. Линда остави списанието и погледна въпросително Странд.

— Има известни усложнения — каза Странд. — Ще трябва да й направи операция.

— О, боже — възкликна Линда, — горкото момиче!

— Лекарят ни увери, че няма причини за безпокойство — обади се Лесли. — Сигурна съм, че си знае работата.

— Каролайн знае ли?

— Още не.

— Надявам се, че няма да се разстрои много.

— Когато чуе, че ако иска да диша нормално отсега нататък, трябва да я оперират, сигурна съм, че ще прояви благоразумие — каза спокойно Лесли.

Още чакаха Каролайн, когато Хейзън излезе. От изражението му не можеше да се разбере за какво се е отнасял личният му разговор с лекаря.

— Доктор Леърд спомена ли нещо, което не е казал на нас? — попита Странд.

— Нищо важно — отговори Хейзън. — Той няма време да лъже. Не, само ми каза, че в такива случаи с млади момичета, когато и без това се налага да оперира, винаги има възможност, ако пациентката иска, да направи в същото време и малка козметична корекция.

— Какво означава това? — попита подозрително Странд.

— Да направи носа естетически по-приятен за окото, така се изрази. Той прави много пластични операции и доколкото знам, клиентелата му е доволна.

— Защо не ни го каза на нас? — попита Странд.

— Според него понякога родителите били склонни да се обиждат от подобни предложения. Засяга се гордостта им. Той предпочита да се обидите по-скоро на мен, отколкото на него.

Странд погледна Лесли. Тя гледаше към Линда, Линда кимаше енергично с глава.

— Разбира се — добави Хейзън, — трябва да видите първо какво иска Каролайн.

— Аз знам какво иска Каролайн — каза Лесли. — Тя много ще се зарадва.

— Откъде знаеш? — попита изненадан Странд.

— Говорили сме си по този въпрос още много преди да заминем за Франция — отвърна Лесли с предизвикателен тон. — Много отдавна, когато Елинор подхвана тази тема.

— Защо тогава нищо не си ми казала? — искаше да знае Странд.

— Чаках сгоден момент — отвърна Лесли.

— И според теб този момент е настъпил сега? — Странд се помъчи да не повишава глас.

— Божа работа — рече спокойно Лесли. — Може би трябва да благодарим на това момче Джордж, че кара така.

— Според мен това са глупости. — Странд знаеше, че не изглежда убедителен.

— Алън — намеси се Линда, — моля те, не бъди толкова старомоден.

— Е добре, едно поне е сигурно — каза Странд, макар да знаеше, че е победен. — Аз сам ще говоря с момичето.

— О, Алън — възкликна нетърпеливо Лесли, — не драматизирай нещата. Тези работи се правят милион пъти в годината.

— Не и в моето семейство.

Той се упъти към вратата за един от вътрешните кабинети, когато Каролайн се появи с асистента, който се беше погрижил за нея. Върху носа и пострадалото й око се мъдреше нова превръзка.

— Как се чувстваш, мила? — попита я Странд.

— Загивам — отвърна Каролайн.

— Не ставай нагла. Прибираме те вкъщи. Хайде!

Странд отвори вратата и Каролайн, хванала майка си под ръка, излезе с Линда. Хейзън се забави малко, като че ли премисляше нещо.

— Тръгваш ли? — попита Странд.

— Да, да, разбира се. — Хейзън изглеждаше притеснен.

— Лекарят каза ли ти нещо повече? — Странд се чувстваше заобиколен от заговорници.

— Не, нищо — отвърна Хейзън. — Ще ти кажа някой друг път.

Какъв ден, боже, какъв ужасен ден, мислеше си Странд, докато двамата с Хейзън следваха другите към чакащата ги кола. Милиони хора по целия свят умират от глад и се избиват един друг, а ние сме седнали да се тревожим дали носът на едно момиче не трябва да е със сантиметър по-къс.

През следващите дни в жилището им настъпи хаос. Лесли започна веднага да събира багажа за преместването в Дънбъри и в апартамента настана бъркотия — навсякъде сандъци, кашони и талашит за предпазване на чиниите и картините, водеха се нескончаеми разговори между Лесли и Каролайн, която отказваше да излиза, докато цялото й лице е още в превръзки, за това какво да вземат и какво да изхвърлят. Обитаваха това жилище от двайсет и пет години и Странд се ужаси от огромното количество боклуци, които бяха натрупали. Лесли категорично му забрани да й помага, защото не искаше той да се преуморява, а и не можеше да намери нищо в бъркотията. Ню Йорк бе обхванат от гореща вълна, не се получи известие от Елинор, от Джими пък изобщо нямаше никаква полза, той се появяваше за малко от време на време и обсебваше телефона, когато си беше вкъщи, като много често дори не оставаше да спи, а нахлуваше рано сутринта само да се обръсне и облече за работа. Странд се дразнеше от противните навици на момчето, както тайно ги наричаше, но вслушвайки се в съвета на лекаря да не се вълнува, си мълчеше. Откри, че обикаля улиците на Ню Йорк, чете вестници, пие прекалено много кафета по кафенетата и се чувства самотен, объркан и безполезен. Обади се в кабинета на доктор Леърд да разбере колко ще струва операцията на Каролайн. Не успя да се свърже със самия лекар, но неговата сестра му отговори, и то така, сякаш и нея я прекъсваше насред операция, че въпросът бил вече уреден. Обади се в кантората на Хейзън да протестира, но му казаха, че мистър Хейзън бил извън града и нямали връзка с него.

Изгледа огромен брой филми, седнал сам в хладната тъмнина, за да избяга от горещината по улиците, но нито един не му хареса. Имаше едно предимство да си в Ню Йорк през август. То правеше перспективата да се измъкнеш от него приятна. Ако беше двайсетина години по-млад, каза си той, щеше да иде в покрайнините на града и да тръгне на стоп, накъдето му видят очите с първата кола, която го вземе.

Един следобед той се озова на улицата, на която живееше Джудит Куинлан. За малко не влезе във входа на блока и не натисна звънеца на апартамента й. Някои от филмите, които гледа, бяха изключително порнографски, съвсем в нов стил, и през тези дни, като добавка към общото му притеснение, го изпълваха необуздани еротични мечти. Посегна към дръжката на външната врата, но тутакси се дръпна. Представи си следното вестникарско заглавие: „Гимназиален учител намерен мъртъв в леглото на любовницата си“. Не беше живял по този начин, за да стигне до подобен край. Отпусна ръката си и отиде в парка, седна на една пейка и започна да наблюдава гълъбите, които, изглежда, не се притесняваха от горещината.

Един ден преди датата, определена за операцията, Джими се изнесе от тях. Надраска им някакъв адрес. „Чрез Лангман на Източна петдесет и трета улица“. Било удобно, заяви Джими, намирало се близо до бюрото на Соломон. Не им каза дали е мисис Лангман или мис Лангман, или мистър Лангман, а и Лесли, и Странд се чувстваха прекалено неудобно, за да го попитат. Изтърси им, че било крайно време да се махнат от старото си жилище. Да се живее в него, било все едно да носиш 1890 година на гърба си, така се изрази. Странд си спомни всички радости, всички скърби, които беше преживял в просторните, безразборно разположени стаи на апартамента — плача на децата, музиката от пианото, тихите следобеди, когато се вглъбяваше в книгите, миризмата на готвено, — и каза на Джими да си затваря устата.

В един дъждовен следобед двамата с Лесли откараха Каролайн в болницата с такси. Каролайн беше в такова весело настроение, като че отиваше на танци. Странд се питаше дали ще може да я познае след операцията. Най-добрият лекар в професията не беше се допитал до него с какъв нос да се появи тя накрая. Римски, чип, гърбав, като на Грета Гарбо, на Елизабет Тейлър, носа на херцогиня Де Алба или като на мисис Аркур?

Как ли ще изглежда? Лицето определя характера, независимо какво казват хората. Той я обичаше такава, каквато си беше, вярваше, че е красива, и знаеше, че и тя го обича. Не се ли беше отказала от страстта си към тениса като детинско жертвоприношение пред някакъв загадъчен олтар, за да откупи живота му? Дали в своето превъплъщение пак би пожертвала някога нещо за него?

Лесли седеше невъзмутимо от другата страна на дъщеря им в задушното такси и от време на време потупваше окуражително ръката на момичето. Нима бе живял цели двайсет и пет години с жена, лишена от всякакво въображение? Искаше му се Елинор да е с тях. Тя щеше да подметне нещо най-обикновено, остро и хубаво за душата му. Смяташе отсъствието й за измяна. Любовта изоставяше всички други задължения. Ще се наложи да й каже едно-две неща, когато най-после се появи. Проклинаше деня, когато влезе съвсем сам в океана. Сега, мислеше си той със самосъжаление, беше встрани от своя собствен живот.

Оставиха Каролайн да лежи в болницата, където щеше да прекара нощта, преди да я оперират на другата сутрин. Каролайн не скри желанието си да го отпрати по-бързо.

— Ти си увесил нос, татко — каза тя. — Защо не вземете да излезете с мама, да вечеряте някъде и после да идете на концерт? Карате ме да се чувствам виновна, като ви гледам да стоите тук с такъв вид, сякаш сирените вият и вие ме оставяте сама по време на някое въздушно нападение.

Жилището с пръснатите по пода книги, с навитите на рула килими и по-светлите петна по стените, където картините бяха висели години наред, вече не приличаше на дом. Когато обсъждаха дали да вечерят вкъщи, или да излязат навън, гласовете на Странд и Лесли кънтяха глухо в голите стаи. За първи път на Странд му липсваше шумът от китарата на Джими. Трудно му беше да прости на сина си безгрижното и коравосърдечно сбогуване. Младите, мислеше си той с горчивина, се отнасят с пренебрежение към вещите, без да разбират колко много любов може да се таи в едно раздрънкано пиано, някоя нащърбена ваза, одраскано бюро или в лампа, която четвърт век е светила над книгите.

Със семейството им беше свършено. Отсега нататък щеше да има само телефонни обаждания, набързо написани писъмца от Аризона, Джорджия, от някакъв адрес на Източна петдесет и трета улица. Децата порастват и си отиват. Такъв е законът на живота или поне на времето, но като всичко останало в нашия стремителен век и това прелетява с шеметно темпо. Всичко стана така бързо. Само за няколко седмици. Една вечер някакъв мъж нахлу с окървавена глава и всичко се обърна наопаки. Знаеше, че не е справедливо да вини Хейзън, но му беше трудно да бъде обективен.

Странд пусна нервно радиото. Предаваха вечерните новини. Бяха лоши, репортажи от хаоса. Спомни си една реплика от пиеса на Сароян: „Без почва под краката. До самото дъно.“ Изключи радиото и включи телевизора. Прозвуча тенекиен смях и той изгаси апарата, преди образът да се е показал върху трептящия екран.

Обиколи апартамента като някакъв призрак. Искаше му се да погледа албума, в който пазеха семейните снимки: двамата с Лесли на сватбата си, Каролайн в бебешка количка, Елинор с четвъртита академична шапка и наметало и с току-що получена диплома в ръка. Джими на колело. Но албумът беше прибран при другия багаж. Изведнъж апартаментът му стана непоносим. Отиде в кухнята, където Лесли отваряше консерви.

— Хайде да отидем да вечеряме навън — предложи той. — Искам да погледам други хора тази вечер.

За миг Лесли го изгледа странно, после остави отварачката за консерви, която държеше.

— Разбира се — отвърна тихо тя. — Можеш ли да почакаш само да си измия косата?

— Не съм гладен. Мога да почакам.

Винаги когато беше разтревожена, Лесли си миеше косата. Той осъзна, че спокойствието й е маска, която тя си слага заради него. Но ненавиждаше шума от сешоара й. Приличаше на бръмченето на зловещите мотори, които чуваше в сънищата си.

— Ще те чакам в „О’Конърс“. — „О’Конърс“ бе барът на ъгъла на тяхната улица. Той ходеше в него само два-три пъти годишно, когато имаше да съобщава неприятни новини вкъщи и искаше да отложи момента.

Лесли се приближи до него и го целуна по бузата.

— Не се поддавай на меланхолия, моля те, миличък — каза тя.

Но той само отвърна:

— Бих пийнал нещо. А вкъщи няма какво. Джими сигурно е правил доста шумни купони, докато ни е нямало.

— Едва ли са били чак толкова шумни. Ние не оставихме повече от половин бутилка скоч, когато заминахме за Европа.

— И така да е — рече Странд със съзнанието, че прекалява.

На излизане чу шуртенето на водата в банята. Когато Лесли дойде един час по-късно в „О’Конърс“, той седеше сам в празното барче и първата му чаша скоч беше още почти пълна.

Вечеряха в един ресторант наблизо, който по-рано им харесваше. В ресторанта, имаше две други двойки и собственикът, който ги познаваше, им каза:

— Догодина през август ще затворя. В Ню Йорк е отвратително през август.

След ястията, които бяха яли във Франция, храната им се стори безвкусна, а Лесли намери един дълъг косъм в салатата си.

— За последен път стъпвам в този ресторант — заяви тя.

„Последен“, помисли си Странд, започна да става една от най-употребяваните думи в нашия речник.

Щом отвориха вратата на апартамента, чуха, че телефонът звъни. Когато започне следващата война, хрумна му на Странд, докато бързаше да вдигне слушалката, сигурно ще ми го съобщят с този скъсващ нервите звън. „Бедствие. Американската телефонно — телеграфна система ви поднася своите почитания.“ Но беше Елинор.

— Побърках се — рече Елинор. — Цяла нощ звъня. После се обадих на Ръсел в къщата на Острова, като си помислих, че може да сте там, и той ми каза за Каролайн. Къде бяхте? Тя добре ли е?

— Много добре, много добре — отвърна Странд, мъчейки се да не допусне ядът да се долови в гласа му. — А ти къде си?

— В моята квартира. Едва тази вечер се прибрах. Искам да дойда.

— За какво? — попита злобно Странд.

— Татко, моля те, не се сърди. Нищо не съм направила, само се омъжих. Може ли да дойда?

— Ще попитам майка ти. — Той се обърна към Лесли. — Елинор се обажда. Искаш ли да я видиш тази вечер?

— Разбира се. Попитай я дали е вечеряла. Мога да й приготвя нещичко.

— Ще те чакаме — каза Странд. — Но майка ти иска да знае дали си вечеряла. Ако не си, тя ще ти спретне нещичко.

Елинор се засмя.

— Милата ми майчица. Първо ще нахрани зверовете, после ще задава въпроси. Кажи й да не се безпокои. Качила съм два килограма от сватбата насам.

Странд затвори.

— Яла е — каза той на Лесли.

— Обещай ми, че няма да й викаш — помоли го Лесли.

— Нека мъжът й да й вика — отвърна Странд. — Аз нямам сили.

Той взе някакво списание и отиде в кухнята, където единствено в целия апартамент светлината бе подходяща за четене, седна на масата и се загледа в карикатурите, които не изглеждаха смешни под ярките неонови лампи, монтирани от Лесли, когато бе разбрала, че се нуждае от очила за шиене и четене.

— А сега — каза Лесли — разправяй отначало.

Тримата седяха във всекидневната, където беше почти тъмно, тъй като всички лампи в стаята, с изключение на една, бяха опаковани. Елинор ги попита как е самочувствието на сестра й.

— Обезпокояващо високо — отговори й навъсено Странд, но Лесли се опита да я успокои.

Елинор седеше на ръба на един стол без тапицерия и изглеждаше по-млада и по-красива отвсякога, мислеше си Странд, спокойна, без никакви угризения.

— Всичко започна, разбира се, не това, а миналото лято — подхвана Елинор. — Видях го за първи път в Бриджхамптън у едни хора и още тогава реших, че трябва да имам този мъж.

Лесли погледна неспокойно Странд. Той знаеше, че по лицето му личи какво мисли за дъщеря си, която се изразяваше по такъв начин, независимо че бе омъжена.

— След една седмица той ми предложи да се оженим — продължи Елинор с тържествуваща нотка в гласа си. — Но ми каза, че рано или късно ще се махне от Ню Йорк и ще започне работа като журналист в някое малко градче, което може да бъде на хиляди километри от Ню Йорк, а според него от браковете, в които мъжът живеел на едно място, а жената на друго, нищо не излизало, тогава аз му отговорих: „Не, благодаря, приятелю“, и така… ние… просто продължихме да се виждаме. Той ме запозна със семейството си, повечето от близките му бяха много мили, но майка му направо угасна като ме видя. Родена е в Италия, а вие знаете, че италианците са католици, тя ходи на литургия всяка неделя и всеки празник, а когато може и през седмицата, и докато нямаше нищо против, скъпият й син да открадва по някой и друг уикенд с една протестантска съблазнителка, мисълта за брак би я изпратила на колене със свещ в ръка до най-близката статуя на Богородицата. Можете ли да си представите? В днешно време?

Да, помисли си Странд, мога да си го представя. В днешно време се леят реки от кръв заради вярата в един или друг бог. И кръвта на още неродени деца ще се лее по същите причини. В това отношение набожната майка на Джузепе Джанели бе по-съвременна от дъщеря му.

— Джузепе ме уверяваше, че женицата щяла да го преживее — разправяше Елинор, — и щом не трябваше да я виждам, нямах нищо против, така че продължихме да си караме по стария шеговит начин, докато… — тя замълча и после тонът й стана сериозен — докато той не отиде в Джорджия и онзи човек не му предложи да дойде веднага и да започне работа във вестника. Обади ми се от Джорджия — предполагам, че Ръсел ви е разказал тази част…

— Да, разказа ни — отвърна Странд.

— Съобщи ми, че приема работата — рече Елинор вече съвсем сериозно — и че ако искам изобщо пак да го видя, ще трябва да се омъжа за него pronto[1]. — Тя въздъхна. — Беше седем вечерта, когато ми се обади от Джорджия. Казах му, че трябва да си помисля. Той ми даде срок до сутринта. Не мога да си изкривя душата, че спах добре през тази нощ. Мамо — извика тя, — не мога да живея без него. Ти какво щеше да направиш, ако татко ти беше дал такъв ултиматум и знаеше, че говори сериозно?

Лесли се наведе напред и докосна ръката на Странд.

— Щях да постъпя точно като теб, мила — отговори тя.

— И щеше да бъдеш страхотна глупачка — подметна Странд.

— Не, нямаше — рече нежно Лесли.

— Когато се обадих на Джузепе сутринта, казах му „да“ — продължи Елинор с такъв тих глас, че Странд едва я чу.

— А Лас Вегас? — попита сърдито Странд. — За какво беше това бързане?

— А ти какво би предпочел? — Елинор стана и закрачи из стаята. — Голяма сватба със свещеник, роднините да пеят „О, соле мио“, а майката да гледа кръвнишки цялото ни семейство ли? Откровено казано, нито аз, нито Джузепе искахме да оставим време, за да променим решението си. Какво значение има? В Лас Вегас поне стана бързо — моментални бракосъчетания, — а беше и забавно. Джузепе спечели двеста долара на двайсет и едно. С тях плати за халката и хотела. Мамо, татко, моля ви, не ми се сърдете. Щастлива съм и смятам така да бъде и занапред. По-добре ли щяхте да се чувствате, ако си бях останала в Ню Йорк, ако ходех от бар на бар за самотници и ми окачаха името на вратата като пети вицепрезидент на отдел „Надценки и оплаквания“ на една от сто и двайсетте най-големи компютърни компании в Америка?

— Престани да се горещиш — сряза я Лесли. После стана, прегърна Елинор и я целуна по челото. — Щом ти си щастлива, и ние сме щастливи.

Елинор погледна през рамото на майка си към Странд.

— Това и за теб ли важи, татко?

— Сигурно — отвърна уморено Странд. — Къде е сега мъжът ти?

— В Греъм, Джорджия — отговори Елинор. — Най-бързо растящото, най-великото старо градче в Слънчевия пояс на САЩ, срещи на Ротарианския клуб[2] всеки вторник.

Странд не можеше да реши дали да се смее, или да плаче.

— И никога ли няма да дойде тук?

— Само под прикритието на нощта. Той е смел човек, но не чак толкова смел, че да може да погледне майка си в близките година-две. Ще получа ли твоята благословия?

Тя се отдръпна от Лесли и предизвикателно застана пред него.

— Аз не съм папата. Благословиите не са по моята част. — Странд стана и я прегърна. — Но ще те целуна.

Тя се притисна буйно към него.

— А сега не мислиш ли, че трябва да се вдигне тост за младоженците?

— Вкъщи няма нищо — отговори сърдито Странд. — Джими всичко е изпил.

Елинор се засмя, а Лесли каза:

— О, Алън.

— А сега — рече Елинор и се настани удобно на стола, — нощта едва започва. Разкажете ми за вашето пътуване.

— Беше великолепно — отвърна Странд, — но съм убеден, че вие двете имате да си споделяте много неща. Днес ми беше доста напрегнато и отивам да си легна.

Елинор, Джими и Линда Робъртс бяха вече в чакалнята на болницата рано на другата сутрин, когато Странд и Лесли дойдоха. Джими бе облечен със сини джинси и черно поло, а на врата му висеше верижка с някакво златно украшение. Работните му дрехи, помисли си Странд. Но веднъж поне изглеждаше сериозен. Каролайн току-що била откарана в операционната, каза им Елинор. Вече била с упойка, но им махнала сънено, когато минала покрай тях с количката. Странд се опита да не мисли какво става в момента горе. Миризмата на болница му бе позната и му действаше успокояващо. Той беше минал през нея и бе изплувал. Много сънуваше, докато беше в болницата, но не си спомняше какво, освен че сънищата му не бяха неприятни. Надяваше се, че дъщеря му ще сънува как печели състезания, получава награди и танцува в прегръдките на млади красиви мъже.

Лесли си бе донесла някаква плетка и потракването на куките отекваше в тишината. Знаеше, че плете пуловер за него. За последен път си я спомняше да плете, когато седеше до леглото му в интензивното отделение. Плете само в болница, помисли си той. Надявам се, че пуловерът няма да стане готов, преди да навърша деветдесет години.

Когато Лесли постъпи за първи път в болница за раждането на Елинор, той започна да чете някакъв роман от Реймънд Чандлър. По принцип никога не четеше детективски романи, но този лежеше на една масичка в коридора и той го бе взел. Раждането на Лесли мина бързо и той бе успял да прочете едва няколко страници, когато лекарят дойде да му съобщи, че има момиче. После вече не си спомняше какво е прочел и когато Лесли трябваше да бъде откарана бързо в болницата за раждането на Джими, от суеверие взе със себе си същата книга. Започна да чете отначало, но пак успя да прочете само няколко страници. Пазеше книгата на сигурно място, за да бъде готова за бъдещите раждания, и я взе, когато се появи Каролайн. Но сега в суматохата около приготовленията за преместването им не знаеше къде е. Трябваше да я намери, преди Елинор да роди първото си дете. Може би тогава щеше да разбере най-после кой кого е убил.

Хейзън пристигна след около час. Беше загорял и имаше здрав вид, нещо съвсем неуместно за една болница, помисли си Странд, въпреки превръзката на дясната си ръка. Бил я прищипал с вратата на някаква кола, обясни той. Предния ден говорил с доктор Леърд и той му казал, че операцията ще трае най-много час, час и половина, и нямало защо да се тревожи. Каролайн щяла да може да си отиде вкъщи след двайсет и четири часа.

Лесли плетеше все по-бързо и по-бързо и тракането започна да изнервя Странд. Той стана, излезе в коридора и закрачи нагоре-надолу, като се мъчеше да не гледа през отворените врати, където лежаха хора с найлонови торбички, закачени над леглата им, и с тръбички, забодени в ръцете. Смехът на сестрите в края на коридора го обиждаше.

Хейзън се появи от чакалнята и закрачи мълчаливо до него. По едно време се изкашля, сякаш да привлече вниманието на Странд.

— Алън — рече той, — спокойно мога и сега да ти кажа. Не искам да говоря пред другите. Първо, нямало е никакво автопроизшествие.

Странд спря и погледна Хейзън.

— Какво говориш?

— Спомняш ли си, когато Леърд ме извика в кабинета си, след като прегледа Каролайн?

— Да. Когато ти каза, че може да промени формата на носа й.

— Има и друго. Той не само е прегледал Каролайн, а също и я разпитал какво се е случило. Казал й, че не е възможно да е станало така, както твърди, и като неин лекар, той трябва да знае истината. И тя му признала. Истината е, че това момче, Джордж, я е било.

— Какво? — Коленете на Странд изведнъж се подкосиха.

— Наистина са седели в кола — продължи сериозно Хейзън, — но не на път. А близо до плажа. Сами. Той се опитал да я съблече, тя се опънала и той я ударил.

— О, боже!

— Мръсна свиня. Никога повече няма и да си помисли да го повтори — заяви мрачно Хейзън. — Вчера го смазах от бой. — Той вдигна превързаната си ръка. — Изкълчих си две кокалчета. Струваше си. Отидох при баща му и казах, че ако някога видя сина му отново да се мярка около Хамптънс, ще го унищожа. Нещастният човечец знае, че мога да го направя. Освен това той ще плати за болницата и операцията. — Хейзън се усмихна мрачно на тази своя победа в преговорите. После лицето му отново стана сериозно. — Спорих със себе си дали да ти кажа, или не, и накрая стигнах до извода, че трябва да го знаеш.

— Благодаря ти — отвърна глухо Странд. — Разбира се.

— Мисля, че не трябва да казваш на никой друг. Особено на Джими. Току-виж, реши, че трябва да предприеме нещо, и един бог знае до какво може да доведе това. Въпросът с младия господин Джордж е уреден и най-добре е да не му се обръща повече внимание. За него трябваше да се погрижа аз. Аз поканих това лайно в дома си, той се запозна с Каролайн при мен, така че трябваше да взема необходимите мерки и ги взех. Извинявам се на теб и на цялото ти семейство.

— Няма нужда от извинения.

Най-после Странд намери стол пред една затворена врата и разтреперан, се отпусна на него, с усещането, че го заливат вълни на безсилен гняв. Ако момчето се мернеше пред очите му в този миг, той щеше да се нахвърли отгоре му и щеше да се опита да го убие, макар че никога не се беше бил през живота си, а и все още нямаше достатъчно сили, за да нарани дори едно коте. Но въпреки, че съзнаваше това, той се почувства унижен и засрамен, тъй като наказанието, което му принадлежеше по право, му бе отнето.

— Добре ли си? — попита загрижено Хейзън и се наведе към него. — Бял си като платно.

— Не се безпокой за мен — отвърна прегракнало Странд. — Просто ме остави за малко сам, моля те.

Хейзън го изгледа продължително и се върна в чакалнята.

Странд още седеше там и се мъчеше да овладее треперенето на ръцете си, когато доктор Леърд се появи по коридора. Той се спря, щом го съзря.

— Всичко е наред, мистър Странд — успокои го той. — Получи се идеално. Ще свалят дъщеря ви всеки момент.

— Благодаря ви — промълви Странд, без да става от стола. — Другите са в чакалнята. Моля ви, предайте и на тях.

Докторът го тупна по рамото — жест, който нямаше нищо общо с чувството за дълг на най-добрия в професията лекар, и влезе в чакалнята.

Странд още беше там, когато откараха Каролайн покрай него към стаята й. Той стана и я погледна. Онази част от лицето й, която успя да зърне, — а то бе почти цялото покрито с превръзки, — изглеждаше спокойна като на заспало и щастливо дете.

Разплака се, без да разбере.

[1] Pronto — Веднага (ит.) — Б.пр. ↑

[2] Местна организация на международния клуб на бизнесмените „Ротари Интернешънъл“, основан през 1905 г. — Б.пр. ↑

4

Той седеше сам на светлината от настолната лампа със зелен стъклен абажур на голямото бюро в гостната на „Молсън Резидънс“, общежитието на територията на училището „Дънбъри“, за което регистраторът му бе дал ключовете. Джими го беше докарал от Ню Йорк с кола, взета на заем от негов приятел. Джими не остана с особено приятно впечатление от скърцащата стара дървена къща, която, доколкото можеше да се предвиди, щеше да бъде домът на неговите родители през останалите години на бащината му кариера. Жилището на директора на пансиона бе доста просторно, отделено с дълъг тъмен коридор от стаите на момчетата в другата част на къщата, но мебелировката бе оскъдна и безлична, а и доста поовехтяла.

— Е, не е кой знае колко разкошно, а, тате? — забеляза Джими, като внесе багажа на Странд.

— Ще изхвърлим повечето неща — отвърна Странд. — Майка ти ще изпрати доста от нашите вещи и съм сигурен, че когато тя пристигне, ще го направи по-уютно.

Лесли бе в града, тъй като не можеха да оставят Каролайн сама, докато главата й бе омотана с бинтове. Доктор Леърд бе дал гаранция, че Каролайн ще изглежда прилично и ще може да пътува след две седмици, когато трябваше да замине за Аризона за началото на срока, и Лесли реши да я придружи.

— Да можех да остана да ти правя компания, тате — каза Джими. — Ужасно неприятно ми е, като си представя, че цели две седмици ще се щураш съвсем сам в този хамбар.

— Няма да съм сам — отвърна Странд. — Момчетата трябва да се явят вдругиден.

— Колко са дечурлигата?

— Само девет.

— Бог да ти е на помощ, тате.

— Щом съм могъл да се оправя с теб — каза Странд, — значи ще мога да се оправя и с другите девет зверчета, които ще ми тръснат. Имаме късмет. Някои учители в големите пансиони понякога имат по шейсет момчета.

Джими се засмя.

— Ако някой ти създава неприятности, обади ми се. Ще изнудя Соломон да ме пусне още един ден, ще дойда и ще ги пребия от бой. — Той погледна часовника си. — Е, трябва да вървя. Обещах да върна колата преди края на работното време. — Необичайно за него той се приближи, прегърна баща си и го притисна към себе си. — Моля те, отнасяй се по-сериозно с тях. Дечурлигата могат и светец да уморят.

— След училищната система на Ню Йорк, тук ще съм като на празник — отвърна Странд.

— Нищо не е като на празник в наше време. — Джими стисна ръката на баща си, намръщи се при вида на отлепените тапети и излезе.

След малко Странд чу, че моторът запали и колата потегли. После в къщата стана тихо, тишина, с която, помисли си той, ще трябва да свикне след несекващия шум на Ню Йорк.

По-късно щяха да сервират чай на преподавателите в дома на директора. Регистраторът беше дал на Странд карта на училищния район, за да може да се ориентира в обстановката. При обиколката си той мина покрай едно футболно игрище, където момчетата, които искаха да влязат в училищния отбор и затова бяха дошли по-рано от другите ученици, тичаха през разни маркировки, удряха прикрепени чучела и мятаха топки върху идеално поддържаната буйна зелена трева. Самото училище със своите спални в джорджийски стил и обраслите в бръшлян стени приличаше по-скоро на извънградски клуб, отколкото на учебно заведение и Странд се усмихна кисело на себе си, като го сравни с мръсните здания в Ню Йорк, в които бе преподавал, и с претъпканото, не затревено, прашно игрище на стадиона „Луисън“ в Сити Коледж. Стадионът беше съборен още преди години и Странд, който не изпитваше никаква носталгична привързаност към колежа, не бе стъпвал там, откакто бе завършил, и нямаше представа какви сгради са били издигнати на мястото, където в есенните съботни следобеди дребничките момчета от гетата се бяха състезавали смело, макар обикновено безрезултатно. Сити Коледж нямаше вече футболен отбор. Мерки за икономии. В Дънбъри явно не вземаха мерки за икономии.

Чаят бе сервиран на поляната зад къщата на директора — разлято бяло здание, облицовано отвън с дъски и с колони пред входа. Гостите бяха облечени неофициално и на Странд всичко му напомняше някои от събиранията в Хамптънс, на които Хейзън го бе водил през лятото. Жената на Бабкок, глуповата и мощна на вид, с басмена рокля на цветя и голяма сламена шапка с широка периферия, го разведе наоколо да го представи и той чу невероятно количество имена, и видя повече от петдесет лица, които по-късно трябваше да разпознава. Изненадващо число от гостите бяха или ергени, или стари моми. Знаеше, че Лесли ще отчете това като минус за заведението. За нея да не си женен след двайсет и пет години бе неестествено положение. Странд съжаляваше, че я няма. Тя винаги помнеше имена, а той винаги ги забравяше.

Всички изглеждаха приятни хора, макар че по лицата на мнозина имаше следи от неудачи и примирение със съдбата, особено на по-старите членове от преподавателския състав, а от сковаността на някои свои колеги се досети, че и те са там за първи път и вероятно текучеството в училището е доста голямо. Бабкок, директорът, и жена му го поканиха на вечеря, но той отказа под предлог, че ще намери нещо в града, който бе на по-малко от километър от училището. Стори му се, че по лицето на Бабкок се изписа облекчение. Той явно виждаше достатъчно често подчинените си през учебната година и не бързаше да се захване с проблемите на един непознат полуинвалид, натрапен му от човек, комуто е задължен.

Разходката до града в летния здрач, в който първите повеи на есента бяха изпълнили въздуха с аромата си, бе приятна, а кафененцето, където хапна някакво простичко ядене, беше чисто и приветливо. Нов живот, помисли си той, докато пиеше кафето си в почти празното заведение. На петдесет години съм и започвам всичко отначало.

„Бог да ти е на помощ“, му беше казал Джими.

Поръча си още едно кафе и се върна мислено към седмицата, която вероятно за него дълго време щеше да си остане последната в Ню Йорк.

Хейзън му се обади от кантората и му каза, че е с Ромеро, който горял от нетърпение да замине за Дънбъри.

— Мисля, че няма да ти създава проблеми. Поговорихме си хубаво и той ме изслуша внимателно, като го предупредих, че очакваме от него да се държи прилично в училището. Сега е отвън в приемната… Помолих го да поседи там, докато свърша разговора си с теб. Съобщих му, че е зачислен в твоя пансион, за да можеш да го държиш под око.

— Прекрасно — измърмори Странд.

Почти му се прииска Ромеро да се откаже.

— Изглежда кротък като агънце — продължи Хейзън. — Явно е много интелигентен и буден. Мисля, че ще се гордеем с него. Все едно, заслужава си да опитаме. Казах му, че ще го снабдя с пари за нови дрехи, и той остана доволен. Ромеро има нужда от нашата помощ — той естествено не може да се появи в училището със сегашното си облекло. Направих списък на нещата, които ще носят другите момчета. Имам сметка в „Брукс Бръдърс“[1] и не знам дали ще ти представлява трудност утре да се срещнеш с момчето и да го облечеш прилично.

— Разбира се, че не — отвърна Странд. — Лесли иска тези дни да бъда вън от къщи колкото може по-често.

— Добре. Значи в десет часа пред „Брукс Бръдърс“. Удобно ли ти е?

— Напълно.

— Ще му дам списъка. Секретарката ми го е написала на машина и Ромеро ще ти го покаже. Естествено може да действаш и по свое усмотрение. Аз съм набелязал само основните неща. Според мен петстотин долара ще стигнат, как мислиш?

— Нямам представа.

— Ако трябва да надхвърлиш тази сума, не се колебай.

— Само му предай, че ако си вземе онази футболна фланелка, с която ходеше всеки ден на училище, ще кажа, че никога през живота си не съм го виждал.

Хейзън се засмя.

— Ще му предам. Е, когато имам време, ще дойда в училището да ви видя какво правите. Сигурен съм, че ако не за Ромеро, то поне за теб тази промяна ще бъде добре дошла.

Като затвори, Странд не беше чак толкова сигурен в това.

На другата сутрин Ромеро го чакаше пред входа на „Брукс Бръдърс“, което само по себе си беше изненада. В училище Ромеро почти винаги закъсняваше за часовете. За облекчение на Странд момчето изглеждаше доста прилично. Беше се подстригало и не носеше футболната фланелка, а вместо нея бе облякло някакво омачкано сако, което му бе твърде голямо.

— Ето списъка, сър — рече Ромеро, като влязоха в магазина. За първи път, забеляза Странд, момчето го наричаше „сър“ и той го прие като добър признак. — Мистър Хейзън каза, че вашата дума ще бъде закон.

Тонът му не беше враждебен. Може би, помисли си Странд, Хейзън е бил прав в преценката си за новото отношение на Ромеро.

В магазина, когато Странд поръча голяма пътна чанта и докато му пробваха разни панталони, сака, пуловери и ризи, обувки и чорапи, и едно връхно палто, момчето имаше вид на настръхнало диво животинче. Ромеро не даваше никакви предложения и приемаше мълчаливо всичко, което Странд избереше. Малко беше пораснал през лятото, но никога нямаше да стане висок. Странд се надяваше, че останалите момчета в пансиона не ще се занимават с футбол или с борба.

Странд бе изумен от цените, но успя да закръгли сметката малко под петстотин долара. Съмняваше се обаче, че облеклото на „Брукс Бръдърс“ за петстотин долара или дори за хиляда би успяло да накара Хесус Ромеро с неговото мургаво саркастично лице и трескави, сърдити, бдителни очи да изглежда като момче, чието място е в някакво забутано училище в Нова Англия, подготвяло повече от столетие ученици за Харвард, Йейл, Уилямс и Дартмът.

Докато продавачите изчисляваха сметката, Ромеро се обади:

— Искам да ви помоля за една услуга, сър. Бихте ли им казали да изпратят всичко на вашия адрес, откъдето ще мога да го взема в деня на заминаването си за училище?

— Защо? — попита озадачен Странд.

— Ако ги изпратят у нас, майка ми или брат ми ще ги откраднат и ще ги продадат.

Той го каза без никакъв упрек, като че ли това бе нещо обикновено за всички семейства.

— Мисля, че може да се уреди — отговори Странд и написа адреса си, като увери Ромеро, че ще предупреди жена си за доставката.

— Благодаря ви, сър.

Когато свършиха с покупките, беше дошло време за обяд. На Странд му хрумна, че случаят е подходящ, за да види как се държи Ромеро на маса. Като очакваше най-лошото, той го заведе в едно лошо осветено ресторантче, което, изглежда, се посещаваше предимно от чиновниците и стенографките на голямото учреждение наблизо. В тъмното, помисли си Странд, само аз ще мога да видя какви са маниерите на Ромеро. Но опасенията му се оказаха неоснователни! Ромеро се хранеше като гладно момче, но нито лапаше, нито мляскаше, нито си служеше неправилно с ножа и вилицата. Поради това, което бе казал за майка си, Странд се съмняваше, че приличното му държане на масата се дължи на нея. Вероятно, размишляваше Странд, то беше резултат от продължителното гледане на телевизия, където артистите непрекъснато сядат да ядат и се правят, че цял живот са се хранили в „21“[2]. Една точка в полза на телевизията, каза си той.

Разговорът се водеше повечето време от Странд. Когато попита Ромеро какво е правил през лятото, момчето само вдигна рамене и отговори:

— Мотах се.

— Прочете ли нещо?

— Малко. Повечето глупости.

— Какво по-точно?

— Не си спомням заглавията.

Странд беше сигурен, че лъже.

— Единственото нещо, което ме грабна, е „Историята на упадъка и гибелта на Римската империя“. От някой си Гибън[3]. Чували ли сте за него?

Той погледна Странд над масата с такова изражение, което у някое обикновено момче на неговата възраст би изглеждало дяволито.

— Да, чувал съм го — отговори Странд, без да доставя удоволствие на Ромеро, като му покаже, че се е подразнил от насмешката му. — Какво ти хареса в него?

— Не съм казал, че ми е харесал. Просто съвпадна с някои от моите идеи.

— Например?

Ромеро извади пакет цигари от джоба си и скъпа на вид запалка. Той предложи цигара на Странд, но когато Странд поклати глава, рече:

— О, забравих, че не пушите. Моите идеи… ами че нищо не е вечно. Старите римляни — те са смятали, че светът е техен, разпореждали са се с всички и са разправяли на хората колко са велики, мислели са си, че оказват страхотно благоволение на нещастните тъпаци от другите страни, като ги правят римски граждани, въобразявали са си, че са големи храбреци и ще изкарат вечно. Истински големите храбреци за мен са варварите, готите, дето не са имали бани, нито пък вомиториуми и не са писали стихове, нито са си губели времето да хвърлят хора на лъвовете, да държат надути речи и да си издигат триумфални арки, които не са носели пурпурни тоги и са произлезли не оттам, откъдето трябва, и са знаели само едно — как да светят маслото на римляните. Те ми допаднаха най-много и аз през цялото време бях на тяхна страна. Мистър Гибън не е писал само история. Той описва и Британската империя два века преди събитията в тази книга, империята, в която слънцето никога не залязва, пише и за тлъстите американци и това ме накара да проумея, че когато му дойде времето, аз ще бъда един от готите. И много хора, които живеят в моя квартал и в квартали, подобни на моя, ще разберат, че също са храбри готи, и ще светят маслото, на когото трябва, нищо, че някои се маскират като мен в пурпурни тоги от „Брукс Бръдърс“.

Това беше най-дългата реч, която Странд бе чувал от него и не можеше да каже, че е в особен възторг, независимо от логиката й и от факта, че далеч по-стари и по-образовани хора от Хесус Ромеро бяха писали горе-долу същото за Гибън, макар и в по-учтива форма.

— Моят съвет към теб, Ромеро — каза той, — е да пазиш подобни идеи за себе си, когато трябва да пишеш есета в часовете по история.

Той се ухили злобно на Странд.

— Не се тревожете, професоре, ще нося пурпурната си тога по всяко време. Не бих искал да ви изхвърлят от работа.

Странд стана, плати сметката и му каза, че ще се видят в училище, където имало разпореждане момчетата да пушат само в сутерена на централната сграда. И при това трябвало да бъдат от горните курсове.

Бог да ти е на помощ, помисли си Странд. Допи кафето си, плати сметката и излезе навън в меката вечер.

Когато се върна в „Молсън Резидънс“, забеляза, че прислужницата, която още не беше виждал, е идвала, оправила е двойните легла и е пуснала пердетата. Трябва да съобщи на Лесли да изпрати голямата им спалня заедно с останалите неща. След ужасната вечер в Тур вече спяха заедно. Нямаше намерение на тия години тепърва да свиква да спи сам.

После седна зад бюрото в дневната на светлината от настолната лампа и се зае да пише в ученическата тетрадка, която си беше донесъл от града.

Започвам нов живот и отсега нататък смятам да си водя дневник. Може би, ако записвам всичко или поне отделни неща, които евентуално биха могли да се подредят в някаква система, ще разбера по-добре какво става с мен. Всичко се променя, връхлитат ме разнообразни събития. Времето ми тежи и вече усещам годините си. Ако историята е средство да разбереш миналото, то едно всекидневно водене на малки бележки за настоящето може да ти помогне да проумееш донякъде бъдещето.

Настъпи момент на раздели. Най-напред Елинор замина щастлива при новия си съпруг и новата си професия, като само с една бърза целувка и махване на ръката напусна града, в който се е родила и израснала. После се сбогувах с Каролайн, при нея липсваха изблици на щастие. Вървяла добре, казва докторът. Върви към какво? Тъй като още носи превръзки, не може да се каже как ще изглежда, когато накрая ги свалят. Външно е спокойна, чух я да си тананика весело, докато си събираше багажа и се готвеше за пътуването си в Аризона, Лесли ще я придружи, за да й помогне да се настани, въпреки че Каролайн не е в особен възторг от тази идея.

Макар никак да не ми е приятно, че трябва да замина без Лесли за Дънбъри, убеден съм, че Каролайн не бива да пътува сама, и й го казах. Тананикането й и привидното й спокойствие ми се сториха фалшиви. Опасенията ми се потвърдиха по възможно най-неприятния начин, когато един ден, като минавах покрай затворената врата на стаята й (Лесли беше излязла), чух хлипане.

Отворих, вратата и видях дъщеря си, свита на земята в един ъгъл, да си удря главата в стената и да плаче. Наведох се към нея, прегърнах я и след малко тя се успокои. Избърса си очите с длан и се опита да се усмихне. „Рядко ми се случва, татко — каза ми тя. — Сигурно е заради дъжда.“

Не по-малко ме безпокои и Лесли. Макар че на пръв поглед изглежда както обикновено и се владее, има някои дребни неща, които са се променили у нея. Винаги е била оправна и уверена в себе си, но през последните дни, които прекарах в Ню Йорк, забелязах, че на моменти става отнесена, нерешителна, снове от стая в стая с няколко книги или нотни листа в ръцете, сякаш не знае какво да ги прави, оставя ги на най-невероятни места, после ги търси като обезумяла, за да ги зареже след това отново в някой ъгъл.

Не съм казвал нито на Лесли, нито на Каролайн, че зная как тя си е счупила носа. Предполагам, че Каролайн би искала да забрави случката, да забрави, че ни е излъгала. Изпитвам ужас, като си помисля какво би направила Лесли, ако знаеше истината. А и все още не мога да твърдя нищо определено за себе си. Ако се случи да видя момчето, което я е ударило, и имам някакво оръжие подръка, боя се, че мога да го използвам.

Ръката на Странд потрепери, той спря да пише и се загледа в последния абзац. Хубавият му почерк изведнъж се бе превърнал в почти нечетливи драсканици. Той остави писалката и се дръпна от бюрото. Осъзна, че времето не го бе имунизирало срещу най-непоносимата ярост, която го обзе за първи път в коридора на болницата, когато Хейзън му съобщи за признанието на Каролайн пред доктор Леърд.

Джими би казал, че се престарава. Родителите са създадени да се престарават. Той стана и отиде до френския прозорец, който се отваряше към градината. В старанието си да се успокои излезе и си пое дълбоко дъх, като вдишваше на големи глътки благоуханния нощен въздух. Съжаляваше, че не е проявил достатъчна предвидливост и не си е купил бутилка уиски.

Погледна небето. Звездите в чистата тъма над него бяха ярки. Луната изгряваше във формата на полумесец и старите дървета в дъното на градината, чиито листа шумоляха от лекия ветрец, хвърляха бягащи сенки по влажната от росата морава. Ако можех да забравя миналото, помисли си той, или поне да се примиря с него, бих могъл да бъда щастлив в това тихо местенце.

На другата сутрин стана рано, за да закуси в трапезарията в централната сграда заедно с останалите преподаватели, но не искаше да се мъчи да свързва най-малко петдесетте различни лица с имената, които бе чул предната вечер. Отиде до града, като се наслаждаваше на свежата утрин и на децата, играещи си с кучета из моравите пред спретнатите къщи, покрай които минаваше по пътя си. Купи си новия брой на „Ню Йорк Таймс“, но само като погледна заглавията, сгъна вестника и го остави за после. Утринта със своето слънце и щедрите, вдъхващи надежда обещания на природата не беше време за тазгодишните новини. Вечерта, с тъгата, която навяваше настъпващата тъмнина, и напомнянето й за тленност и край, повече подхождаше за репортажите от Вашингтон, Иран, Москва, Ерусалим и южното полукълбо.

По обратния път към „Молсън Резидънс“ той се мъчеше да обуздае обичайното си бързо препускане от уважение към съвета на доктор Принз, когато пристигна, завари един огромен негър да седи на стъпалата пред входа. Мъжът — не, помисли си Странд, той не може да е на повече от осемнайсет години въпреки ръста си — учтиво се изправи.

— Мистър Странд? — попита той.

— Да.

— Аз съм Алегзандър Ролинс — каза момчето. — Разпределен съм в този пансион.

Ръкуваха се и Ролинс се усмихна срамежливо.

— Понеже участвам във футболния отбор, спях с останалите от екипа в Уърдингтънския пансион, но реших, че няма да имате нищо против да се нанеса един ден по-рано. Казаха ми, че когато и бащите и майките започнат да се мотаят наоколо, ставала голяма бъркотия.

Той имаше плътен глас и изговаряше думите слято с типично новоанглийско произношение и на Странд му хрумна, че може би трябва да го насърчат да се заеме сериозно с пеене. Ще го сподели с Лесли.

— Разбира се — отговори Странд. — Вие сте в трета стая на последния етаж.

Регистраторът му беше дал списъка на момчетата, които щяха да бъдат настанени при него, подбрани по двама в стая, по азбучен ред, с изключение на деветото момче, което бе определено за една малка стая заедно с Ромеро. Регистраторът не му бе казал, че Ролинс е черен или по-точно тъмнокафяв.

— Надявам се, че тук ще ви хареса.

— Сигурен съм, че ще ми хареса — отвърна Ролинс. — И аз съм нов. Имам едногодишна стипендия за футбол. Играех в моята гимназия в Уотърбъри и не бях от най-блестящите ученици в класа… — той се ухили — и всички решиха, че независимо колко пъти побеждавам предния защитник, още една година над книгите ще ми помогне, ако искам да постъпя в заведение като Йейл.

— Дъщеря ми учи със стипендия за лека атлетика в един малък колеж в Аризона — рече Странд внезапно, и за първи път горд от този факт. — Тя бяга.

— Е, аз не мога да кажа същото за себе си — подхвърли Ролинс. — Аз съм само защитник. В повечето случаи гледам просто да отстоявам позициите си. — Той се засмя. — Бас държа, че дъщеря ви може да ме бие от воле, когато си поиска. Момичетата в днешно време… — Поклати шеговито глава.

— Надявам се и тя да отстоява позициите си — вметна Странд — в други неща.

Ролинс го погледна сериозно.

— И аз също — отвърна той. — Е, няма да ви отнемам повече време, сър. Само ще си преместя нещата след сутрешната тренировка.

— Ще оставя отключено…

— Няма защо да се безпокоите. Тук никой не краде.

— Идвам от Ню Йорк — рече Странд, — а там всички крадат.

— И аз така съм чувал — поклати глава момчето. — Уотърбъри също не е цвете, но в сравнение с мащабите на Ню Йорк е като прашинка. Надявам се, че ще се чувствате добре тук, мистър Странд. Всички казват, че мястото е приятно и хубаво и се надявам да се окаже такова и за двама ни. Ако на вас с жена ви някога ви се наложи да вдигате и местите нещо тежко, мебели и други неща от този род, моля ви, обадете се. Може да не съм умен… — той пак се ухили — но имам здрави мишци. А сега трябва да бягам на игрището и да си поразмърдам нещастния увиснал задник.

Той се отдалечи с лека атлетическа походка, късо подстриганата му глава изглеждаше прекалено малка върху дебелия врат, който стърчеше над пуловера му.

Странд влезе в къщата, като си мислеше за двете „р“-та — Ролинс и Ромеро. Негър и пуерториканец. Дали Ромеро с уличния си цинизъм не ще си рече: „Разбира се, ето как държат черния брат и не съвсем белия брат изолирани — правят го умело и изтънчено, няма що“. Дали ще приеме, че е просто съвпадение? Регистраторът му бе казал, че ако някой иска да си смени стаята и другите не възразяват, това може да стане. Ами ако останалите момчета са доволни от разпределението такова, каквото е и не могат да бъдат направени никакви промени? Той не знаеше колко негри са записани като студенти, нито как са подбрани. Ролинс — защото умееше да играе футбол, макар че Странд бе малко шокиран как училище с репутацията на Дънбъри може да сформира отборите си така открито. Все пак Дънбъри не беше нито Нотр Дам, нито Алабама. А Ромеро, защото в случаен разговор един влиятелен човек се бе заинтересувал от него. Ами другите? Ще трябва дискретно да поразпита каква е всъщност политиката на училището.

Той влезе в голямата обща всекидневна на студентите, където имаше радио, телевизор и няколко етажерки с безразборно нахвърляни книги по рафтовете. Започна да ги подрежда и осъзна, че търси „Упадъкът и гибелта на Римската империя“. Щом ще се наложи да спори цяла година с Хесус Ромеро, ще трябва да започне с препрочитането на Гибън, и то много внимателно. Но единствените книги, чиито автори започваха с „г“, бяха „В Африка“ от Джон Гънтър и „Богатото общество“ от Джон Кенет Галбрейт, нито една от които според него нямаше да му бъде от полза в спор с Ромеро. Можеше да си представи бурния смях на момчето, чиято майка се издържаше от „Социални грижи“, ако случайно попаднеше на книгата на Галбрейт. Той взе томчето от рафта, занесе го в своето жилище и го остави върху масата в спалнята. Ако беше намерил „Покоряването на Мексико“ и „Покоряването на Перу“, макар че това бяха две от най-любимите му книги по история, щеше също да ги скрие, за да не станат допълнително гориво в асортимента от омрази, които таеше Ромеро.

Знаеше, че Каролайн има уговорен преглед при доктор Леърд за осем часа, преди започването на ежедневните му операции, и макар да не очакваше някакви особени промени в състоянието й, той реши да позвъни, като предварително си призна, че го прави по-скоро, за да чуе гласа на Лесли, отколкото да научи нещо за дъщеря си. Докато набираше номера, си каза, че ще трябва да ограничи телефонните обаждания. С неговата заплата междуградските разговори бяха опасен лукс.

Телефона вдигна Каролайн.

— О, татко — възкликна тя, — толкова се радвам, че се обади. Доктор Леърд се оказа истински Дядо Мраз. Той ми прегледа носа, направи ми още няколко рентгенови снимки и ме увери, че след една седмица ще мога да сваля всички превръзки и пак ще заприличам на човек. Мама смята, че ще имаме време да дойдем да те видим за няколко дни, преди да тръгнем на път. Представяш ли си?

— Дядо Мраз е прав — отвърна Странд. — Следващия път, когато го видиш, му кажи, че и за мен е Коледа. А като дойдеш, си облечи най-грозната дълга рокля, която имаш. От утре тук ще има над четиристотин момчета.

Каролайн се изкикоти.

— Е, не вярвам да бъде чак толкова впечатляващо. Но нали няма да е лошо, ако все пак е?

— Да — съгласи се Странд. — А сега ми дай майка си.

Гласът на Лесли също беше весел.

— Каролайн ти каза — рече тя. — Нали е чудесно? А ти как си?

— Нормално. Хората са мили и въпреки, че къщата е стар хамбар, една женска ръка ще направи от нея чудеса. И ти си жената, чиято ръка е нужна.

— Всичко по реда си, скъпи. — Но изглежда, й стана приятно. — Има ли нещо по-специално, което искаш да ти донесем, като дойдем?

— Само спалнята ни.

— Непоправим си! — Но изглежда, й стана още по-приятно. — Между другото, само преди няколко минути твоят млад приятел Ромеро дойде да си вземе дрехите. Решил да мине днес вместо утре. Изглеждаше много нетърпелив. Мисля, че не си прав за момчето. Държането му беше безупречно.

— Той е ненадминат артист. Какво е мнението на Каролайн за него?

— Тя не го видя. Нали знаеш как е тези дни. Щом чу звънеца, се затвори в стаята си. Той попита дали може да си облече новите дрехи в банята. Когато се появи, изглеждаше доста симпатичен посвоему. Отправи към мен странна молба. Каза, че е оставил всичките си стари дрехи в банята, и ме помоли да ги изгоря.

— Ако е бил облечен, както се носи обикновено, никак не е странно. Стига за него. Ти как си?

— Отлично. — Тя се поколеба. — Трябва да ти призная нещо. Мисис Ферис, нали си я спомняш, директорката на училището на Каролайн, ми се обади миналата седмица и ме попита дали бих могла да ходя веднъж седмично и да давам частна уроци на учениците. Каза, че мога да използвам кабинета по музика. Нямало да бъдат много. Ще оставя само най-добрите си ученици.

— Защо го наричаш признание?

— Защото не съм ти казвала. И без това си имаше достатъчно грижи.

— Ти искаш ли да приемеш?

Лесли отново се поколеба.

— Да — отговори тя — Смяташ ли, че в Дънбъри ще имат нещо против?

— Сигурен съм, че ще може да се вмести в програмата ти. Днес ще попитам.

— Не си прави труда, ако е проблем, мили.

— Не е никакъв проблем.

— Това значи, че ще трябва да преспивам някъде в Ню Йорк през нощта.

— Мисля, че няма да умра за една нощ.

— Нали не се претоварваш много?

— Изобщо нищо не правя. Вчера пих чай с останалите преподаватели, а момчетата ще пристигнат едва утре. Вече намерих един як футболист, който си предложи услугите да ни премести пианото. Мисля, че мястото ще ни хареса — каза той с цялата искреност, която можа да изстиска от себе си.

— Не се съмнявам. — Лесли не изглеждаше много убедена. — Сега в Ню Йорк е прекрасно. Циганско лято.

Не му каза защо смята, че трябва да го информира за времето.

— Чувала ли си се с Джими и Елинор?

— Нито съм ги чувала, нито съм ги виждала. Но ще се опитам да накарам Джими да дойде с нас в училището. Този разговор сигурно струва цяло състояние. Ще запазим новините, за когато се видим. Дочуване, мили.

— Дочуване, любима — прошепна той. Една нощ седмично, спомни си като затваряше.

На вратата се почука и той извика:

— Влез.

Влезе пълничка жена с широки черни памучни панталони и силно опънат пуловер върху огромния й отпуснат бюст. Носеше голяма пазарска чанта, имаше розово лице и изрусена коса.

— Добро утро, мистър Странд — поздрави тя. — Аз съм мисис Шилър. Вашата чистачка. Надявам се, че заварихте всичко наред.

— Отлично, отлично — Странд се ръкува с нея. Ръката й беше мека, но силна. — Ще трябва да оправяте само едното легло. Жена ми ще дойде след няколко дни. Днес ще пристигнат две от момчетата. Казват се Ролинс и Ромеро и са разпределени в трета стая.

— Момчетата сами се грижат за стаите си — поясни мисис Шилър. Гласът й бе дрезгав като на страстен пушач. — Аз от време на време пооправям общата всекидневна, когато съвсем настане безредие. И понякога поглеждам горе дали някоя от стените не е рухнала. — Тя се усмихна. Усмивката й беше топла, майчинска. — Тая сутрин минах през трапезарията и забелязах, че ви нямаше на закуска. Мъжът ми работи в кухнята, той е хлебар и аз му помагам, докато всички преподаватели се съберат. Искате ли да ви заредя хладилника с някои продукти, закуски, плодове, разни такива неща? Докато дойде жена ви.

— Би било много мило от ваша страна.

— Ако искате да ми направите списък…

— Вземете каквото решите, нямам претенции — рече Странд. Не спомена, че би искал да има вкъщи бутилка уиски. Сам ще си я купи. Не знаеше дали жената е дискретна и не искаше да й дава повод да разправя, че новият учител по история пие.

— Нещо по-специално, което да ми поръчате? — попита тя.

— Нищо. А, да — моля ви, не пипайте нищо по бюрото ми, независимо колко разхвърляно изглежда.

Мисис Шилър отново се усмихна.

— В училище, където всички живеят сред много хартия, веднага научаваш тоя урок. Виждала съм такива бюра, където между книгите, хартиите и списанията спокойно могат години наред да се въдят мишки, без никой да ги открие. Ако има нещо, от което вие или жена ви да сте недоволни, моля ви, веднага ми съобщете. Хората, които бяха тука до лятото, се притесняваха да ми кажат какво искат и аз непрекъснато заварвах жената да размества мебелите и саксиите от едно място на друго и да гледа гузно, като ме видеше в стаята. Искам на вас със съпругата ви да ви бъде приятно да живеете тука.

— Много ви благодаря, мисис Шилър. Искрено се надявам да бъде така.

— И още нещо, мистър Странд — додаде тя, като отвори чантата си и извади една престилка, която върза около широкия си кръст, — ако някога ви потрябва някое по-специално сладкарско изделие — сандвичи с пържени хлебчета за гости или торта за рожден ден, — само ми се обадете. Мъжът ми обича да прави такива неща за преподавателите и момчетата. Казва, че така се разнообразявал.

— Няма да забравя. Имам три деца — те са големи и няма да живеят с нас, но може да имаме късмет да ни идват на гости от време на време, а те всички умират за шоколадова торта. — Откри, че му доставя удоволствие да говори за децата си с тази приятна и отзивчива жена. — Вие имате ли деца?

— Бог е решил да ни лиши от това щастие — отвърна сериозно тя. — Но при четиристотинте момчета, които беснеят наоколо, тази празнота почти не се усеща. О, едва не забравих — внимавайте с печката. Остаряла е и току гасне, а тогава се събира газ.

— Обещавам да не я изпускам от очи.

— Миналия февруари къщата без малко да хвръкне във въздуха. Предишните хора бяха много мили, но малко отвеяни, ако разбирате какво искам да кажа.

— Напълно ви разбирам. И аз съм може би малко отвеян, но жена ми е изтъкана от отговорност.

— Само ме предупредете кога я чакате да пристигне, за да накъсам малко цветя и да ги сложа из апартамента за добре дошла. Нямате представа как няколко стръкчета цветя могат да преобразят тая старотия. Ще взема да донеса и малко дърва за огън. Някои от момчетата си припечелват по нещичко, като чистят клони и режат изсъхналите дървета за горене. Тук нощите стават доста студени и огънят е голямо удобство. Няма да ви безпокоя повече. Сигурна съм, че имате достатъчно работа, за да се приготвите за нашествието… Ама нали няма да ми се разсърдите, ако ви кажа, че според мен трябва да си почивате по малко и да си правите разходки. Да добиете малко цвят, а то сега…

Тя приличаше повече на медицинска сестра, която работи от години в семейството им, отколкото на чистачка, с която се е запознал само преди няколко минути. Когато жената излезе от стаята, Странд си помисли, че има и нещо хубаво, което да съобщи на Лесли при следващия им разговор.

Погледна се в огледалото над камината: Загарът от лятото бе изчезнал от лицето му и той реши, че наистина изглежда доста прежълтял. Излезе навън. Ще послуша съвета на мисис Шилър и ще си направи една дълга разходка из града, за да добие цвят на лицето и да намери магазин, откъдето да си купи бутилка уиски.

Ромеро пристигна по тъмно, след като Странд вечеря в града — все още отлагаше момента, когато ще трябва да разговаря за незначителни неща по време на ядене с мъжете и жените от преподавателския състав. Знаеше, че ако Лесли беше с него, щеше вече да назовава поне десетина от тях на малки имена и да е направила преценка на отделните характери, която по-късно щеше да се окаже невероятно точна. Той не притежаваше тази бърза способност и разчиташе на времето и на постепенното си сближаване с хората, за да си състави мнение за тях. Казваше на Лесли, че това му спестявало неприятните изненади.

Странд стоеше пред входа на „Молсън Резидънс“ и гледаше звездите, тъй като още не му се прибираше в празната къща, тогава забеляза дребничка фигура с прекалено голяма за нея чанта да се тътри през двора на училището към централното здание. В светлината на лампите покрай асфалтираните алеи Странд видя, че Ромеро носи някои от дрехите от „Брукс Бръдърс“, памучни панталони и спортно вълнено сако с риза и връзка.

— Добър вечер, Ромеро — поздрави той, когато момчето се приближи до него. — Вече почти престанах да се надявам, че днес ще те видя. Какво стана? Да не си се загубил?

— Аз никога не се губя — отвърна Ромеро, пусна тежката чанта на тревата и разтърка рамото си. — Не е необходимо никой да изпраща спасителни отряди за мен. Запознах се с едно момиче във влака, тя пътуваше за Ню Лъндън, за да започне работа като сервитьорка, заговорихме се, видя ми се симпатична, каза, че е била стриптийзьорка, и решихме да спрем и да се помотаем следобед в Ню Хейвън. Преди не съм имал нищо общо със стриптийзьорки и си помислих, че може би дълго няма да ми се удаде такава възможност, затова й платих обяда, разгледахме забележителностите на Ню Хейвън, после пак я качих на влака, хванах автобуса и ето ме тук, готов да продължа образованието си.

Той се огледа с отвращение.

— Изглежда абсолютно мъртвило. Какво правят — да не би, щом се стъмни, да стрелят по всеки, който излезе на улицата?

— Почакай до утре — каза Странд. — Ще имаш нужда от регулировчик, за да се добереш до трапезарията. Ял ли си? В хладилника има нещичко за хапване.

— Не съм гладен. Но бих пийнал малко. Имате ли бира в заведението?

— Боя се, че не — отвърна хладно Странд. Не каза, че в един от кухненските шкафове има бутилка уиски, все още увита в плика от обикновена амбалажна хартия, в който я беше донесъл от града. — Струва ми се, тук има разпоредба, че на студентите не им е позволено да пият.

— Че бирата пиене ли е? — попита недоумяващо Ромеро. — Тук да не е манастир?

— Това е училище за момчета — отвърна Странд. — Забележи, казах момчета. Дай да ти помогна с чантата. Изглежда ужасно тежка. Ще ти покажа стаята. — Той се наведе да вземе чантата и едва успя да я вдигне от земята. — Какво си понесъл в нея — да не са тухли?

Ромеро се захили.

— „Упадъкът и гибелта на Римската империя“ на Гибън. В седем тома.

Докато се качваха по стълбите към последния етаж и се редуваха да носят чантата, Странд каза:

— Твоят съквартирант е вече тук. Засега той е единственият, освен теб. Играе във футболния отбор.

— Щях да си донеса футболната фланелка, която толкова харесвахте, професоре — подхвърли Ромеро, — но извадиха номера ми, за да го сложат в стъклена витрина във физкултурния салон на гимназията.

— Ще видиш, Ромеро — рече Странд, — че твоето чувство за хумор ще има по-малко почитатели тук, отколкото в Ню Йорк.

Когато се приближиха до последния етаж, чуха звуците на рокмузика, която беше пусната много високо.

— Какво е това тук — да не би да има дискотека? — възкликна Ромеро. — Между другото, професоре, каква е политиката по отношение на момичетата?

— Мисля, че твоята стриптийзьорка няма да бъде посрещната много радушно — отговори Странд. — Дънбъри има шефство с едно девическо училище, но то е на осем километра оттук.

— Любовта ще намери начин — подметна безгрижно Ромеро.

Вратата на стаята беше отворена и светлината струеше в коридора. Събул обувките си, Ролинс лежеше и четеше книга. На една маса само на няколко сантиметра от ухото му гърмеше касетофон. Но като видя Странд и Ромеро, той бързо стана и го изключи.

— Това е твоят съквартирант, Ролинс — Хесус Ромеро.

— Името ми се произнася Хесус — каза Ромеро.

— Извинявай — рече Странд. Досега никога не му се беше случвало да използва малките имена на учениците си в гимназията и се опасяваше, че неправилното произнасяне на името на Ромеро е лошо начало за отношенията им в Дънбъри. — Отсега нататък ще знам.

Ролинс протегна ръка и след един подозрителен поглед Ромеро я пое.

— Добре дошъл, Хесус — каза Ролинс. — Надявам се, че обичаш музиката?

— Не всяка — отвърна Ромеро.

Ролинс се засмя — смехът му бе дълбок, гърлен и добродушен.

— Поне няма да заемаш кой знае колко място, братче — добави той. — Много мило от страна на мистър Странд, като се имат предвид моите габарити и размерите на стаята.

— Аз нямам никаква заслуга — побърза да каже Странд. — Това се прави по азбучен ред. Е, аз ще ви оставя да се запознаете. Лампите трябва да бъдат изгасени до десет и половина.

— Не съм си лягал преди десет и половина от двегодишна възраст — обади се Ромеро.

— Не съм казал, че трябва да спиш. Само че лампите трябва да бъдат изгасени. — Странд почувства, че говори с раздразнение, и съжали за това. — Лека нощ.

Излезе от стаята, но се спря на няколко метра от вратата, за да се ослуша. Това, което чу, не го изненада.

— Е, черни братко — рече Ромеро с прекалено силен южняшки акцент. — Виждам, че в тази стара плантация имат помещения за робите и всичко останало.

Колкото може по-тихо Странд слезе по стълбите в своя апартамент. Погледна бутилката с уиски в кафявата й опаковка на полицата в бюфета, но не я отвори. Имаше чувството, че ще дойдат други вечери, когато ще изпитва по-голяма нужда от нея.

[1] Скъп универсален магазин в Ню Йорк, в който се продава предимно мъжко облекло. — Б.пр. ↑

[2] 21 — Престижен клуб-ресторант за бизнесмени в Ню Йорк. — Б.пр. ↑

[3] Едуард Гибън (1737–1794) — английски историк. — Б.пр. ↑

5

Би било самозаблуждение от моя страна да се преструвам, че това, което се опитвам да правя, е да водя дневник. Срокът започна преди една седмица и вечер съм твърде уморен, за да свърша нещо повече, тогава обикновено преглеждам бележките си за часовете на следващия ден или клюмам над някой вестник или списание. Първият ден, когато пристигнаха момчетата, беше истинска лудница — бях обсаден от цял рояк родители, които или хвалеха чедата си, или изказваха специалните си изисквания по отношение на тях, други ме дръпваха настрана, за да ми доверят, че е необходимо да се следи дали синът им си пие лекарството против анемия всяка вечер, или че карал тежък пубертет, трети пък блеел в час и трябвало непрекъснато да се бди над него, за да не изостане в уроците.

Когато най-накрая започнах да различавам момчетата едно от друго, повечето ми се сториха възпитани младежи, учтиви с по-възрастните, макар да се отнасяха с известно снизхождение към тях и да бяха невъздържани помежду си. Не ми се вярва, че в бъдеще ще имам особени проблеми. По всичко личи, че Ромеро и Ролинс се разбират много добре, и че Ролинс дори е успял да убеди Ромеро да опита да играе във футболния отбор, макар че Ромеро едва ли тежи повече от седемдесет килограма, докато Ролинс сигурно е поне сто и пет. Но в една импровизирана игра на тъч футбол[1], която се проведе още първия ден на училищното игрище, Ромеро, застанал отстрани да гледа, изведнъж реши да се включи в отбора, който бе загубил един от играчите си поради леко навяхване на глезена, и хукна да вкарва гол още щом успя да вземе топката. Гледах го с изумление (тъй като досега никога не го бях чувал да проявява интерес към някой спорт) как тича, извръща се, завъртва се внезапно и се измъква от ръцете на два пъти по-едри момчета. Движенията му изглеждаха така непредсказуеми, както полета на гривяка, и внезапните му зигзаги оставяха преследвачите му безпомощно задъхани зад него. Може би, помислих си аз полу на шега, точно тази негова дарба го е спасила от ръцете на нюйоркската полиция.

Същата вечер Ролинс разговаря сериозно с него и го заведе при треньора по футбол, на другия ден следобед успяха да му намерят достатъчно малък екип и го включиха във футболния отбор. Макар да се опасявам за резултата, когато бъде притиснат в някоя истинска схватка от цял куп грубияни, при това всички стърчащи доста над него, все пак е добре, че и другите ученици са го приели.

Няколко дни след началото на срока Странд получи бележка от директора, който искал да го види в удобно за него време. Когато отиде в кабинета на Бабкок, той го посрещна сърдечно, но притеснено.

— Имаме един малък проблем — каза той. — Става дума за Хесус Ромеро.

— О! — рече Странд.

— Точно така — продължи Бабкок. — О! Излиза, че Ромеро не посещава църковната служба. Както вероятно знаете, ние трябва да спазваме известни условия, приети от нас при получаването на онова дарение през 1960-а, спасило училището в момент, в който е имала изгледи то да се затрие. Дарението бе изключително щедро — изключително. Новият спортен комплекс е построен благодарение на него, библиотеката, която е една от най-хубавите училищни библиотеки в Източните щати, много други удобства… Старицата, която ни е оставила парите чрез завещание, е била извънредно религиозна и с много силен характер и едно от условията, поставено в завещанието й, е всеки ученик да посещава редовно църковната служба. Добавила е още едно условие: момчетата да носят сака и вратовръзки в трапезарията. Другите училища са изоставили тези обичаи. Ние обаче не можем. Интересува ме дали бихте могли да вразумите Ромеро, преди да се наложи да предприема официални мерки срещу него.

— Ще се опитам — каза Странд.

— Вие сами сте се убедили, че на практика службата не се отнася до никое вероизповедание или секта. Действа като успокоително. Посещава се от доста момчета, католици и евреи, които, изглежда, не срещат никакви трудности да се подчиняват на правилата в училището. Може да споменете това на Ромеро.

— Ще го спомена — отвърна Странд. — Съжалявам, че ви създава всички тези неприятности.

— Положително ще имам и по-тежки проблеми до края на срока. И то не само с Ромеро — каза Бабкок.

След часовете Странд извика Ромеро да дойде при него и му предаде думите на директора, като използва всичките му аргументи. Ромеро го изслуша мълчаливо, после поклати глава.

— Не ме интересуват евреите — рече той, — аз съм католик посвоему.

— Кога за последен път си ходил на литургия? — попита го Странд.

Ромеро се ухили.

Когато са ме кръщавали. Аз не вярвам в бога. Ако трябва да избирам между църковната служба и това да напусна училището, ще ида да си стегна багажа.

— Сигурен ли си, че искаш да предам този отговор на мистър Бабкок?

— Да.

— Свободен си.

Когато на другия ден Странд предаде на Бабкок думите на Ромеро, директорът въздъхна. По-голямата част от разговора им, както осъзна Странд, бе съпроводена от въздишки.

— Е, добре — рече той, — ако никой не го направи на въпрос, мисля, че можем да я караме и така.

— И още нещо — додаде Странд. — Става дума за жена ми. Тя няма часове в сряда, както и преди десет в четвъртък сутринта. Ще сметнете ли, че хитрува, ако ходи до Ню Йорк всяка сряда? Има няколко ученици, които не би искала да остави.

— Напълно ви разбирам — отвърна Бабкок. — Естествено, че няма да имам нищо против.

Странд излезе от кабинета на директора, като си мислеше какъв свестен, интелигентен и отстъпчив човек е той. Макар че срокът бе едва започнал, Странд вече чувстваше колко спокойно и лесно се ръководи училището и как дисциплината се спазва почти без принуда. Между преподавателите и учениците съществуваха весели приятелски отношения, които създаваха благоприятен за обучението климат, и Странд започна да си възвръща донякъде надеждата, която хранеше в първите си години като учител.

— Имаш късмет, че мистър Бабкок е толкова снизходителен човек — каза Странд на Ромеро на другия ден. Беше оставил момчето да се помъчи една нощ, преди да му съобщи решението на Бабкок. — Оставаш. Само не го разгласявай. Може да му напишеш една бележка, за да му благодариш.

— Вие попитахте ли го дали той вярва в бога?

— Не си играй с късмета, младежо — сряза го Странд.

Ромеро извади някакво листче от джоба си и го разгъна.

— Има едно нещо тука, което трябва да подпишете, мистър Странд. Това е разрешението от майка ми, че ми дава да играя в отбора по футбол. Получих го днес следобед.

Странд погледна листа. Беше формуляр, отпечатан от катедрата по физическо възпитание, с празно място за подписа на родителя и на директора на пансиона, потвърждаващ автентичността на родителския подпис. В случая той беше едно кръстче, драснато с молив. Когато Странд погледна листчето, Ромеро впери в него своя предизвикателен прям поглед, който все още го смущаваше.

Странд даде формуляра на мистър Джонсън, треньора по футбол, сериозен и набожен младеж, който изричаше молитви в съблекалнята преди всяка игра — молеше бог не за победа, а за безопасността на играчите и от двата отбора. Джонсън вдигна вежди при вида на кръстчето.

— Предполагам, че е законно — каза той.

— И аз — отвърна Странд.

— Все едно — продължи треньорът, — нали момчето разбира сигналите. — После добави с усмивка: — Макар рядко да ги изпълнява. Той просто побърква другите играчи. Никога не знаят какво ще направи. Ако му викнат да заобиколи, тъй като около него нещата са се затегнали, той се обръща и тръгва право през центъра или покрай другия край. Всичко прави наопаки и аз току го ругая, но няма особена полза. От друга страна, е трудно да искаш прекалено много от него. С такъв ръст трябва да имаш кураж дори само да излезеш на игрището, освен това повечето пъти се измъква безнаказано. Докато се усетиш — вече е оставил другите зад гърба си и бързо се придвижва напред. Като змиорка е — никой не може да го хване. Сякаш бяга, за да не го линчуват. Мисля, че не го интересува дали ще спечелим, или изгубим играта, а просто иска да покаже на всички колко е неуловим. Трябва да ви призная нещо, мистър Странд, през цялото време, докато съм играл футбол и съм бил треньор, никога не съм виждал такова момче. Той не прилича на спортист, а на някакво диво зверче. Все едно, че си имаме побесняла пантера на игрището.

— Ще влезе ли в отбора? — попита Странд.

Треньорът вдигна рамене.

— Нямам намерение да го използвам много. Прекалено дребничък е, за да остане в него за постоянно. Накрая някой ще вземе да го лапне. Не е като едно време. Сега момчетата са чудовища дори на нашето ниво, високите тичат не по-бавно от ниските. И без това той не може нито да спира, нито да хваща топката. Ако успея да го науча как да рита, може и да го оставя да подава. Иначе ще го използвам само в отделни игри, когато имаме нужда от по-яко търчане. Като му казах, че ще го оставя в отбора, добавих почти на шега, че повечето време ще седи на резервната скамейка и ще го вкарвам едва когато съвсем закъсаме. Той само ми се усмихна, колкото е дребен, усмивката му може да изплаши дори някой мичман, и отвърна: „Тъкмо работа за мен, аз цял живот все закъсвам.“

— Как го приемат другите момчета? — Странд си мислеше, че сега не е време да казва на този сериозен и благочестив младеж, че един от „готите“ е проникнал в игрището му.

Треньорът погледна замислено Странд, сякаш спореше със себе си дали да му признае истината, или да отговори уклончиво.

— Доколкото разбирам, вие проявявате по-специален интерес към момчето — рече той. — Той е тук малко или много заради вас, нали?

— Да, така е. Беше в моя клас в гимназията. Необикновен ученик.

— Струва ми се, че ако неговият съквартирант Ролинс не го защитаваше толкова, щеше да си го изяде досега от някого. Май не си прави много труда да си пази мнението за себе си, а?

Странд не можа да сдържи усмивката си.

— Не по начин, по който да не го забележиш — додаде той.

— Когато успее да измами някого или някой пред него изпусне топка, той… ъъъ… той им се присмива. Има една любима фраза, която действа на нервите на момчетата. „А аз си мислех, джентълмени, че сте дошли тук да играете футбол.“ Той разграничава себе си и Ролинс от останалия отбор с нещо, което трябва да е научил от книгите по английска литература. Знаете как английските вестници описват строяването на отборите в игрите на крикет — „Джентълмени срещу Играчи“. Другите момчета не са съвсем сигурни какво значи, но знаят, че не е ласкаво.

— Има ли в отбора други чернокожи момчета, освен Ролинс?

— Тази година не — отвърна треньорът. — Училището прави всичко възможно да привлича чернокожи, но без особен успех. Боя се, че дълги години се е славело като англосаксонска протестантска крепост за бели и ще трябва да мине време, докато представата за него се промени. Мисля, че има само още четирима чернокожи и никой от тях не играе футбол. Миналата година имахме един чернокож учител, който преподаваше история на изкуството, и всички го харесваха, но той не се чувстваше добре тук. Освен това беше прекалено способен за обикновено училище. Сега преподава в Бостънския университет. Невинаги е достатъчно само да имаш добри намерения, нали?

Едрият, як младеж, за когото Странд бе предположил, че целите му в живота са ограничени от професията и не отиват по-далече от десет метра разстояние, изглеждаше замислен.

Треньорът по футбол не беше единственият преподавател, озадачен от Ромеро. Друг млад преподавател, една тиха жена от катедрата по английски на име Колинс, която водеше часовете на Ромеро по английска и американска литература, тръгна веднъж в крак със Странд, когато излизаше от централната сграда след обяд, и го попита дали може да поговори с него няколко минути за момчето. И тя знаеше, че е дошло в Дънбъри заради Странд. Той не си направи труда да промени тази представа, като каже за влиянието на Хейзън в цялата работа. Ако Хейзън имаше желание да приеме заслугата или вината за присъствието на Ромеро в училището, той беше напълно способен да стори това.

— Вие сте го учили в Ню Йорк, нали? — попита тя, докато вървеше редом с него.

— Ако изобщо може да се каже, че някой го е научил на нещо — отвърна той.

Тя се усмихна.

— Започвам да разбирам какво имате предвид. Създавал ли ви е някакви проблеми в час?

— Трябва да ви призная — отвърна той, като се опита да изглежда колкото може по-здравомислещ, — че възгледите, които изразяваше, невинаги съответстваха на общоприетите.

— Смяната на училищата — каза мис Колинс — не е променила навиците му. Вече успя да въвлече целия клас в спор.

— О, боже — възкликна Странд, — за какво?

— Първата книга, която разглеждахме, беше „Червеният знак на храбростта“ от Стивън Крейн — отговори мис Колинс. — Книгата е такава, че момчетата могат да вземат отношение по нея, стилът е възхитително прост и проправя пътя на цял един жанр в американската литература. Когато поисках да се изкажат за нея, Ромеро си мълчеше, докато две-три момчета обясняваха защо книгата им харесва, после вдигна ръка, стана и рече много учтиво: „Моля да ме извините, госпожо, всичко това е «промиване на мозъците».“ После държа реч. Според него, независимо дали авторът е искал да постигне такъв резултат, или не, в крайна сметка книгата показвала, че никога няма да станеш мъж, ако бягаш, че би могъл да докажеш себе си само ако се изправиш и се биеш, макар да си сигурен, че ще ти отиде главата, и докато хората се възхищавали от подобни книги, младежите щели да тръгват на война възторжено и с песен на уста и да загиват. Заяви, че не знаел за другите момчета от класа, но ако той не бил бягал през целия си живот, сега сто на сто нямало да бъде в класната стая тази сутрин. Да бягаш, когато те е страх, каза той, било най-естественото нещо, и такива книги като „Червеният знак на храбростта“ били лъжа, измислена от старите, за да карат младите да отиват на сигурна смърт. Той самият имал чичо, който бил награден с орден във Виетнам, задето не напуснал картечницата си в някаква засада и дал възможност на другите войници от неговия взвод да се измъкнат, а сега чичо му бил в инвалидна количка за цял живот и си бил хвърлил медала в кофата за боклук. — Мис Колинс имаше бледо и тревожно лице и се държеше плахо, сякаш се извиняваше за нещо, тя поклати глава, като си спомни за случката в часа си. — Просто не можах да се справя с това момче — продължи тя унило. — Накара всички да се почувстваме като необразовани глупаци. Мислите ли, че наистина има чичо, който е бил ранен във Виетнам?

— За първи път чувам, че има чичо — отвърна Странд. — Той обича да си измисля. — Ако беше склонен да спори с Ромеро, което в най-добрия случай би било безполезно, можеше да му напомни, че писателят, когото той цени толкова много, мистър Гибън, употребява думата „военна храброст“ с одобрение почти на всяка страница. Странд бе разбрал, че последователността не е най-изявената черта на момчето.

— Смятате ли, че бихте могли да поговорите с него? — попита плахо мис Колинс. — Щом защитава мнение, което може да смути другите момчета, по-добре да дойде при мен след часа, и да ми го каже поверително!

— Мога да опитам — отговори той. — Но нищо не ви гарантирам. Той не е много по поверителните работи, както казват момчетата. — Изведнъж Странд прозря характера на Ромеро в нова светлина. Момчето винаги си търсеше слушатели, дори слушателят да е само един, и предпочиташе те да са настроени срещу него. Като че намираше емоционален отдушник във враждебността и наред с това добиваше чувство за власт над хората, които бяха по-възрастни и в обществено отношение много по-силни от него. Ако Странд си представяше бъдещето на Ромеро, той го виждаше като оратор, който трябва да бъде охраняван от полицията, защото влудява тълпата и я подтиква към разпри и стълкновения. Това видение не беше успокояващо.

— Една от трудностите в държането ми към него — продължи мис Колинс с тихия си извинителен тон — идва от това, че той винаги говори с най-голяма учтивост, със съответното обръщение и „ако мога да попитам“. Освен това е най-добре подготвеният ученик в класа. Има математическа памет и може да цитира дословно цели пасажи от книгите, които е прочел, в подкрепа на доводите си. Когато дадох на класа примерен списък на книгите за прочит през семестъра, той го захвърли презрително и заяви, че вече е прочел повечето от заглавията и че изобщо няма да си губи времето да отваря другите. Дори възрази, че „Одисей“ на Джеймс Джойс и „Любовникът на лейди Чатърли“ не били включени в списъка. Представяте ли си, и това е момче на седемнайсет години!

— Както се казва — рече Странд, — той е прекалено умен за възрастта си. Или прекалено лош за годините си.

— Според него тези две книги били едни от основните в съвременната литература и да се пренебрегват, било обида за интелигентността на класа и отричане на сексуалността на съвременния човек. Откъде мислите, че черпи тези идеи? — попита жално тя.

— От обществените библиотеки.

— Бих искала да има курс за по-напреднали — додаде мис Колинс. — Веднага бих го включила в него. Боя се, че е някакъв гений. Никога не съм имала такъв ученик и не бих искала пак да имам.

— Не унивайте — каза Странд. — Поради темперамента си той непременно ще се забърка в нещо и ще го изключат.

— Няма да мога да го дочакам — за първи път рече категорично мис Колинс.

Докато тя се отдалечаваше тъжно за следващия си урок, Странд изпита егоистично облекчение, че поне този семестър Ромеро няма часове при него.

Сред задълженията на Странд като директор на пансиона влизаше и това да проверява стаите на момчетата на всеки две седмици, което той правеше, докато те бяха в час. Натъкваше се на обичайните различия в реда — от старомоминска чистота до нещо като типична детска немарливост. Стаята на последния етаж, която заемаха Ромеро и Ролинс, бе доста чиста, но между двете й половини съществуваше такава голяма разлика, като че ли по средата се издигаше невидима стена. Леглото на Ролинс беше покрито с шарено навахско[2] одеяло, а върху таблата в горния край бе сложена кафява възглавница с голямо филцово „У“[3], избродирано с жълто на калъфката, инициалите на училището, които бе заслужил да носи като участник в неговия отбор. Върху бюрото му имаше цветна снимка в тежка сребърна рамка — двойка негри на средна възраст със сериозен вид, застанали пред бяла веранда, и надпис: „От мама и татко, с обич“. До нея бе подпряна снимка на хубаво усмихнато чернокожо момиче по бански костюм със следното целомъдрено посвещение, изписано с красив женски почерк: „За нежен спомен, Клара“. На стената висеше огромна снимка на четири грамадни ухилени момчета, най-малкият от които бе самият Ролинс; до едно бяха облечени в традиционните университетски пуловери с различни букви на тях, всичките явно братя. Ролинс държеше футболна топка, братът до него бейзболна бухалка, а другите двама — баскетболни топки, за да покажат, че спортните им заслуги не са само в един спорт. Те представляваха внушителна, макар и симпатична група, и едва ли някой съсед би имал неблагоразумието да влезе в спор с тях.

На стената над леглото му имаше голяма литография, рекламираща концерт на Ела Фицджералд, а на шкафчето до леглото стоеше касетофонът с цяла редица касетки, които, Странд от опит знаеше, той надуваше оглушително. На поличката под бюрото му имаше купчина списания „Плейбой“. Странд бе намирал такива списания и в другите стаи, но на земята, скрити под леглото. Явно Ролинс не смяташе, че в тях има нещо за криене.

На рафта в шкафа му, оставен небрежно отворен, с безразборно нахвърляни дрехи, имаше десетина кутии с шоколадови бисквити, което накара Странд да се усмихне при мисълта за ония моменти през нощта, когато гладът събужда огромното тяло и го кара да търси в тъмното скривалището с детски сладкиши, дето да го подкрепят до сутринта.

За разлика от него половинката на Ромеро бе гола и спартанска. Одеялата му бяха вълнени, в бозав цвят — такива, каквито даваха на всички, а леглото беше идеално оправено по войнишки. Не се виждаха никакви снимки и списания и бюрото беше голо, с изключение на един бележник и няколко старателно подострени молива.

Ромеро бе решил да не оставя и следа, разкриваща нещичко за него пред онзи, който пожелае да го преценява. Дрехите му бяха безупречно подредени в шкафа, а на рафта бяха сложени седемте тома на прочутото издание на „Историята на упадъка и гибелта на Римската империя“ от 1909 година, излязло под редакцията на Дж. Б. Бери. То представляваше значителна ценност за колекционерите и от него всъщност тежеше толкова чантата на Ромеро в деня на пристигането му.

Чудно наистина как двама младежи с огромна разлика във вкусовете си можеха да живеят в малката стая тъй хармонично и при това винаги и с удоволствие да търсят компанията си.

Любопитен по какъв начин Ромеро е успял да се сдобие с Гибън и дали знае цената на тези книги, Странд му остави бележка да се обади, щом свърши футболната тренировка следобед. Според училищните правила Странд трябваше да пише оценки за състоянието на всяка стая в пансиона и после да ги окачва на информационното табло. Оценките бяха от едно до десет и той писа десет на стаята на Ромеро и Ролинс, макар нещо в невидимата стена между двете легла да го безпокоеше.

Ромеро влезе във всекидневната на Странд току-що изкъпан, както винаги спретнато облечен и сдържан. Странд го покани да седне и преди да отвори дума за книгите, го запита за уроците му и за футболния отбор, който щеше да играе за първи път тази събота. Ромеро отвърна, че предметите му харесвали и според него вървял доста добре. Съмнявал се дали ще вземе участие в мача, но треньорът му допадал, макар да мислел, че му липсва въображение. Много откровено сподели със Странд какво бил заявил на треньора: ако не му дадял да играе поне за няколко минути до втората седмица на сезона, щял да се откаже от отбора и да наблегне на уроците си.

Странд му зададе обичайния въпрос дали има някакви оплаквания и той отговори, че няма. Спомена, че мистър Хейзън му бил писал, че е внесъл на негово име известна сума в училищната банка, от която ще му бъдат отпускани по десет долара седмично за джобни пари както на другите момчета от неговия клас. Той бил драснал една бележка на мистър Хейзън, за да му благодари за щедростта. Странд му съобщи, че ще може лично да благодари на мистър Хейзън, тъй като в събота сутринта щял да дойде с жена му и дъщеря му на гости в училището.

— Май пак ще трябва да държа реч — каза Ромеро и се усмихна беззлобно.

Тогава Странд отвори дума за книгите.

— Знаеш ли — започна той, — те са доста ценни.

— Така ли? — попита наивно Ромеро. — Това е хубава новина.

— Как успя да се сдобиеш с тях? — запита Странд.

Момчето го погледна, сякаш преценяваше какво да отговори.

— Откраднах ги — отвърна простичко. — Трябваше да ходя девет пъти до антикварните книжарници на Четвърто Авеню и да ги вземам една по една. — И изгледа хладнокръвно Странд, сякаш очакваше някакъв коментар. Странд си мълчеше и той каза: — Продавачите в тия магазини не биха просъществували и десет минути, ако излязат на улицата. Ще ги съблекат голи и те ще се усетят чак като хванат пневмония.

— Искаш ли да ми кажеш от кои книжарници точно си ги „взел“, както ти се изрази? — попита Странд.

— Не им помня имената — отвърна Ромеро и стана. — Има ли нещо друго, сър?

— Засега не — каза Странд.

Ромеро излезе. Странд седна на бюрото си и се загледа в сгъстяващия се мрак навън през прозореца, беше изправен пред един нравствен проблем, който не искаше да решава. Не бива да се вманиачавам с това момче, помисли си той. Имам си достатъчно други тревоги.

Големият мерцедес, каран от Конрой, спря пред входа на „Молсън Резидънс“ в събота сутринта малко преди обяд. Странд стоеше на стълбите, за да посрещне Лесли, Каролайн и Хейзън, когато слязат от колата. Каролайн държеше гърчещо се черно лабрадорско кученце. Странд много се развълнува, като видя отново жена си и дъщеря си, но не искаше да прави сцени на съпружеска и бащина любов пред двете момчета от пансиона, които зяпаха от входа.

В първите минути избягваше да погледне към Каролайн.

— Къде е Джими? — попита той. — Мислех, че ще дойде с вас.

— В последния момент мистър Соломон го изпрати в Чикаго да ангажира някакъв състав, който свири там — отвърна Лесли. — Което значело, по неговите думи, че се издига в небесната твърд. Ще се опита да ти се обади, когато се върне. Праща ти поздрави.

— Много мило — рече сухо Странд. После, все още без да е разгледал добре Каролайн, попита почти грубо, като галеше кучето: — Това пък откъде го взе?

— Мистър Хейзън ми го подари. Преди два дни. Когато доктор Леърд ми свали превръзките. — Тя пусна кучето на земята. Усмихна се малко нервно и докосна с върха на пръста носа си. — Е, как го намираш?

— Чудесно е — отвърна той. Помисли си, че изглежда красива, но всъщност той винаги беше смятал така. — Изглежда съвсем истински.

Каролайн се засмя.

— Ех и ти, татко — възкликна тя, — не можеш ли да потиснеш възторга си.

— По-важно е ти какво мислиш? — рече Странд.

— Аз мисля, че грозното пате се е превърнало в красив лебед — отвърна весело Каролайн, когато влязоха вътре. — Ужасявам се, като си представя какво ще правя с момчетата отсега нататък.

— Няма защо да преувеличаваш — каза Лесли, като хвърли строг поглед към двете момчета, които разглеждаха Каролайн с явен интерес. — Операцията беше сполучлива, но още не си станала кинозвезда. Освен това ще трябва да отвикнеш да се гледаш в огледалото по сто пъти на ден. — Но тя говореше с нежност и Странд виждаше, че се радва на новата външност на Каролайн не по-малко от самата нея.

Не остана така доволна обаче от вида на жилището им, въпреки че мисис Шилър беше поставила вази с цветя на стратегически места във всекидневната.

— Не съм предполагала, че това място е чак толкова занемарено — рече тя, — макар че ще изглежда по-добре, когато пренесем нашите мебели. Все пак една боя никак не би била излишна.

— Ще говоря с Бабкок за това — рече Хейзън. — Сигурен съм, че училището няма да се разори, ако бояджиите дойдат тук за няколко дни.

— Не бих искала да изглеждам придирчива, и то още от самото начало.

— Ще кажа на Бабкок, че това е моя идея. Боядисването ще го имаш.

— Време е за обяд — подкани ги Странд. — По-добре да отиваме в трапезарията. Предупредих, че ще дойдете, и са сложили маса за нас и още някои родители. Днес ще се играе първият мач от футболния сезон и доста хора са дошли за него. Между другото, Ръсел, нашето протеже Ромеро е в отбора.

— Като какъв играе — вода ли носи? — засмя се Хейзън.

— Не, сериозно — рече Странд, като излязоха от пансиона и тръгнаха по пътеката към централната сграда. — Днес може и да не влезе, но треньорът ми каза, че смята да го използва в по-завързаните положения.

— Той как върви в общи линии?

— Мисля, че си гледа уроците — отвърна предпазливо Странд. — Старая се да не създавам впечатление, че се бъркам, но той изглежда доста съзнателен и не блее по време на часовете като някои други момчета.

— Трябва да ми дадеш списък на преподавателите му. Докато съм тук, искам да поговоря с тях за него. Сигурен съм, че не са снизходителни с такива момчета, и не бих искал да бъдат прекалено взискателни към него само защото нямат представа за средата, в която е живял.

Като се сети за мис Колинс, Странд си помисли, че би имало по-голяма полза, ако Хейзън поговори със самия Ромеро и го помоли да не бъде прекалено взискателен към учителите си. Не смяташе, че е разумно да му казва това, нито да споменава каквото и да било за комплекта на Гибън в стаята на Ромеро. Хейзън можеше да се вбеси и да накара веднага да изхвърлят момчето и тогава експериментът, в който Странд чувстваше, че също участва, щеше да свърши, преди изобщо, да е започнал.

Той изостана от другите, за да хване Лесли под ръка и да върви редом с нея. Тя му се усмихна признателно.

— Толкова много ми липсваше — прошепна жена му.

— Аз пък, разбира се, се забавлявах тук сам, както подобава на младеж като мен — каза Странд. — Нямаш представа какви оргии стават в учителската стая по време на чая.

Лесли го стисна за ръката.

— Добре изглеждаш — рече тя. — Май това място ще ти понесе.

— Така е. Надявам се, че и на теб ще ти понесе.

— Щом ти си щастлив тук, и аз ще бъда щастлива. — Но в гласа й се усети едва доловима нотка на съмнение, неохота, известен страх.

Когато влязоха в трапезарията, пълна вече с момчета, Странд разбра по погледите, с които зяпаха Каролайн и кучето, поклащащо се до нея на каишката си, че операцията наистина е била сполучлива.

Забеляза, че сега Каролайн бе променила дори походката си. Ако трябваше да я опиша, реши той, щях да я нарека надменна.

След обяда, по време на който Хейзън се бе зарадвал, че седи до някакъв свой познат от Вашингтон, който беше свързан с петролното лоби[4] и с когото оживено разговаряха. Странд изпрати Лесли до пансиона, тъй като тя искаше да си подремне, а Хейзън, Каролайн и Конрой отидоха на футболното игрище.

— Сигурна ли си, че не искаш да остана с теб? — попита Странд, докато наблюдаваше как Лесли си събува обувките и ляга на едно от леглата.

— После ще имаме предостатъчно време — отвърна Лесли. — Убедена съм, че ще ти се обидят, ако не гледаш мача им. Освен това се наситих на толкова много хора за един ден.

Той се наведе и я целуна по челото, после тръгна към игрището. По дървените трибуни имаше може би над хиляда зрители, но Хейзън му бе запазил място до Каролайн. Той и Конрой седяха от другата й страна. Играта вече беше започнала, но Хейзън каза, че още нищо интересно не се е случило.

— Кой е Ромеро? — попита той.

Странд погледна резервната скамейка. В единия край, на доста голямо разстояние от най-близкия играч, Ромеро седеше сам, приведен напред, забил поглед в ръцете си, които висяха между коленете му, без изобщо да поглежда към игрището, като че ли нямаше нищо общо с това, което ставаше там.

— Номер четирийсет и пет — каза Странд.

— Боже, колко е дребен! — възкликна Хейзън. — До другите момчета прилича на хлапе от детската градина. Сигурен ли си, че някой не си прави груби шеги с Ромеро?

— Треньорът гледа съвсем сериозно на него.

— Треньорът трябва да е садист — отбеляза мрачно Хейзън. — Мисля, че не е зле да му направим застраховка, която да включва всичко — болница, доктори и разноски по погребението.

— Може би това ще е единственият начин да получиш някаква компенсация за всичко, което си вложил за него — рече Странд, като си мислеше за петстотин доларовата банкнота в „Брукс Бръдърс“ и десетте долара, отпускани всяка седмица.

Седнал от другата страна на Каролайн, Хейзън се ухили при тези думи, приемайки ги за шега. Самият Странд не беше сигурен, че ги е казал на шега.

Мачът се играеше небрежно, имаше много изпортени топки, изпуснати положения, неточни пасове и избити удари. Един мъж зад тях, чийто син беше централен защитник и изпусна един след друг два последователни паса, непрекъснато повтаряше: — Какво очаквате, та това е първият мач за сезона.

Независимо от качеството на играта, беше приятно да седиш навън на топлото ранно есенно слънце и да гледаш как по ароматната зелена трева тичат пъргави младежи. В играта липсваше дивата страст на професионалния футбол и на мачовете между големите университети. Единствените наказания бяха за засада и за по-дълго струпване на играчите на едно място, а когато на някакво момче от отбора на Дънбъри му изкараха въздуха, играчът, който го беше ударил, мигновено коленичи загрижено до пострадалия и не стана, докато той не се изправи. Каролайн държеше кученцето, което мърдаше в скута й, викаше предано за Дънбъри и се усмихваше предизвикателно на момчетата от другото училище, които се обръщаха и добродушно я освиркваха.

— Само си остави името и телефона — каза едно от момчетата, — и ще си оправим сметките с теб.

— Може да го вземете от баща ми. — Каролай посочи с палец Странд. — Той преподава тук.

Момчето се засмя.

— Извинявайте, сър. Но като идем в спортния комплекс, ще си взема лист и молив.

След мача там щяха да сервират чай за учениците от двете училища и за техните родители. Странд се съмняваше, че момчето ще се появи с лист и молив, но Каролайн заминаваше за Аризона след три дни и той с радост щеше да му го съобщи.

Към края на мача бяха вкарани много голове и другото училище водеше с двайсет и шест на двайсет. Момчетата и от двете скамейки бяха станали на крака и викаха за своите съотборници, но Ромеро продължаваше да седи сам и да разглежда ръцете си. Когато изсвириха, за да напомнят, че до края остават само две минути, треньорът се приближи до Ромеро и му каза нещо. Ромеро стана бавно, почти мудно, сложи каската си и изтича на игрището. Другият отбор държеше топката на своята трийсет и шест метрова линия, имаше последен опит, при който трябваше да я придвижи на седем метра[5], и явно се готвеше да рита от воле.

Ромеро застана на безопасно разстояние от вратата, на своята осемнайсетметрова черта, сложил небрежно ръце на кръста си. Когато ритнаха топката и защитниците се спуснаха към него, той я подхвърли, после я пусна. От трибуните се чу стон, когато тя заподскача бясно към очертанията на игрището. Ромеро я подгони, а червените фланелки на противниковия отбор хукнаха по петите му. Той грабна топката в движение, после изведнъж спря. Двама от противниците му прелетяха безпомощно край него. После побягна и се върна почти до своята голова линия, след това се извъртя рязко, точно когато изглеждаше, че ще му отнемат топката, и хукна на зигзаг към противоположния край на игрището. Успя да се отърве от още един нападател, на когото Ролинс своевременно препречи пътя, и изведнъж излезе на чисто, като тичаше близо до очертанията на игрището съвсем сам, оставил червените фланелки да го догонват безпомощно отзад. Той пресече головата линия и дори забави пренебрежително ход през последните седем метра, после спря и хвърли нехайно топката на земята.

— По дяволите! — извика високо Хейзън, за да се чуе сред крясъците на тълпата. — Мислех, че изпращам в Дънбъри ученик, а излиза, че съм изпратил заек.

Съотборниците на Ромеро го наобиколиха, тупаха го по гърба и му стискаха ръката, но той не приемаше тези прояви на одобрение, по-скоро се примиряваше с тях. Едва когато се затича обратно към скамейките и Ролинс го грабна и го вдигна като дете, той си позволи да се усмихне.

На излизане от игрището само махна небрежно, без да поглежда към трибуните, където всички бяха станали и му ръкопляскаха. Той изтича бавно към скамейката със спокойно изражение и седна в края, където беше седял почти през цялата игра. Свали каската си и пак заби поглед в ръцете си, които висяха отпуснати между коленете му. Когато отборите се подредиха за положението след тъчдаун[6], треньорът дойде при Ромеро и го потупа по рамото, но дори тогава той не вдигна глава.

Шутът от място излезе извън чертата и успяха да бият само още един последен удар, когато времето изтече при краен резултат двайсет и шест на двайсет и шест. Ромеро побърза да отиде в спортния комплекс да вземе душ и да се преоблече, преди да го настигне тълпата от съученици, които се спуснаха след него.

В комплекса бяха наредени маси и столове и дълъг бюфет с малки сандвичи и сладкиши, зад който стояха жените на преподавателите и наливаха чай. Странд и Хейзън седнаха на една маса, а Каролайн и Конрой отидоха да донесат чая. Странд се усмихна, като забеляза, че момчето, което поиска адреса на Каролайн по време на мача, й препречи бързо пътя и отиде с нея към бюфета.

Сред групичките от родители и ученици се носеше тих шепот и се усещаше всеобщо удовлетворение от начина, по който бе завършил следобедът.

Докато наблюдаваше спокойното движение на сърдечните и весели мъже на средна възраст с техните издокарани съпруги, Странд изведнъж изпита чувството, че всички са свързани по някакъв неизвестен начин с Ръсел Хейзън. Те бяха банкерите, господарите и в бизнеса, и в търговията, председателите на управителни съвети, тихите движещи сили, съдниците и тълкувателите на законите, ръководителите на големи институции, свързани с крупни богатства, архитектите на политически победи, хора, слушани от сенатори и законодатели, а децата им бяха галеничетата на една прослойка, която в Америка не се признаваше за класа, но както Ромеро би я възприел, съставляваща това, което древните римляни са почитали като Конния орден.

Колкото до преподавателите, и мъжете, и жените — мъжете почтителни или поне по-сдържани, борещи се със скромността, жените, доброволно предлагащи услугите си, бяха като учените роби, докарвани в Капитолия да обучават привилегированите младежи на добродетелност, храброст и държавническо изкуство.

Когато учениците и гостите минаваха покрай масата, Странд чу на няколко пъти да се споменава с одобрение името на Ромеро. Странд не беше сигурен дали това е похвала за гладиатора, отличил се този следобед на арената, или знак, че Конният орден е достъпен от време на време и за по-достойни варвари.

Той поклати глава с отвращение, недоволен от насоката, която бяха взели мислите му, и стана, за да поздрави Джонсън, треньора по футбол, приближаващ с усмивка към масата. Странд запозна треньора с Хейзън, който също се изправи.

— Жалко, че не можахте да спечелите още една точка — каза Хейзън.

Треньорът вдигна рамене.

— Трябва да ви призная, сър, че съм доволен и от равния резултат. Момчето си го бива, нали? Бях готов да го изхвърля от отбора още в момента, когато взе да се връща към нашата врата. — Той се засмя. Но нищо не е по-успешно от успеха, нали? Още два-три такива спринта, и ще трябва да променим името на пансиона на Странд от „Молсън Резидънс“ на „Ромеро Гардънс“.

— Да ви призная, мистър Джонсън — рече Хейзън, — ние с мистър Странд се интересуваме повече от отношението на момчето към уроците, отколкото от подвизите му на футболното игрище. Какво казват за него учителите му?

— Ами — отвърна Джонсън, — треньорите следят много внимателно как се справят момчетата с уроците си. В нашето училище, за разлика от другаде, не се правим, че не забелязваме, когато спортистите ни изостават по някой предмет. С радост мога да кажа, че засега за Ромеро се говорят само хубави неща. Бил много интелигентен и винаги отлично подготвен в час. Малко обичал да спори, както вероятно знаете… — Джонсън се усмихна. — Но винаги се държал възпитано и излагал умно становището си. Разбира се, неговата… ъъъ… среда е доста по-различна от тази на обичайния поток ученици в Дънбъри, така че учителите му съзнават, че трябва да се отнасят с известно разбиране към него, но аз бих казал, че ако той продължава както досега, няма причини за безпокойство. Само дето изглежда, че не го е грижа дали другите ученици или момчета от отбора го харесват, или не и с изключение на дружбата си с Ролинс, сякаш не изпитва нужда от други приятели.

— Ще взема да поговоря с него — рече Хейзън. — Алън, хайде да го заведем с нас на вечеря. Ресторантът в мотела, в който съм отседнал, е доста добър и в по-друга атмосфера той може би ще се поотпусне. Бих искал да чуя и мнението на Каролайн за него. Нямам абсолютно никаква представа как се държи с момичета, които са… ъъъ… възпитавани по-иначе от тези, с които е свикнал.

Странд се почуди как ли би реагирал Хейзън, ако му каже за стриптийзьорката от влака и за следобеда, прекаран в Ню Хейвън.

— Не съм го виждал с момичета — рече той. — Нито тук, нито в града, но мисис Шилър, нашата чистачка, твърди, че той й е любимецът. Отнасял се с нея като с дама, което съвсем не можело да се каже за повечето от другите. Бил най-спретнатото момче, което била виждала през всичките си години, прекарани в училището.

— Смятам, че това е добър признак — рече Хейзън. — А ти?

— И аз също — отвърна Странд. — Много добър признак.

До този момент членовете и на двата отбора бяха вече дошли в спортния комплекс, свежи и порозовели от банята, и се трупаха лакомо около масата със закуските.

— Виждате ли го? — запита Хейзън. — Ако е тук, сам ще го поканя.

— Струва ми се, че го няма — обади се Джонсън. — Той излезе пръв от съблекалнята и го чух да казва на Ролинс, че ще го чака по-късно в пансиона. Явно гощавките с чай не са от най-любимите му забавления.

Странд видя Ролинс да стои близо до бюфета с една чиния, цялата отрупана със сандвичи, и му махна да дойде. Когато той се приближи, имаше малко смутен вид, че са го хванали с това доказателство за лакомията му, но се ухили и закри на шега сандвичите с ръка.

— Боя се, че ме хванахте на местопрестъплението, сър. Но този чист въздух наистина отваря апетита.

— Ролинс — каза Странд, — това е мистър Хейзън. Той има пръст в приемането на Ромеро в Дънбъри.

— Приятно ми е да се запозная с вас, сър. — Той остави чинията си на масата и се ръкува с Хейзън. — Този следобед поне сте най-популярният гост на територията на училището.

— Поздравявам ви за играта — каза Хейзън.

— Благодаря ви, сър. Не спечелихме, но и не загубихме. Друг път ще се представим по-добре.

— Добре ги засече, когато Ромеро бягаше — вметна Джонсън. — Ако не беше ти, те щяха да му видят сметката.

— Ами, треньоре — рече Ролинс и пак се ухили, — нали ние, играчите, трябва да покажем на джентълмените, че знаем как да си помагаме един на друг.

— Ролинс — сряза го Джонсън, — струва ми се, че трябва да престанете с тази ваша шега отсега нататък. На всички ни дойде до гуша от нея.

— Извинявайте — каза тихо Ролинс. — Ще предам.

Той взе чинията, препълнена със сандвичи, и отиде при една групичка свои съотборници. Ролинс, помисли си Странд, който засича без грешка противниците си и поглъща нощем шоколадови бисквити, още един от кандидатите за Конния орден.

[1] Вид американски футбол, където играч от противниковата страна има право да събаря този, който владее в момента топката. — Б.пр. ↑

[2] Навахи — индианско племе, най-голямото в САЩ. — Б.пр. ↑

[3] „У“ — Уотърбъри, името на родния му град. — Б.пр. ↑

[4] Банкови агенти и капиталисти в САЩ, които оказват силно, влияние на депутатите от Конгреса при приемане на известен закон чрез подкупи и други. — Б.пр. ↑

[5] В американския футбол отборът може да задържи топката, ако след четири последователни опита успее да вкара гол или да я придвижи поне на седем метра разстояние. — Б.пр. ↑

[6] Гол при този вид футбол, с който се отбелязват шест точки. — Б.пр. ↑

Трета част

1

За първи път, откакто се върна от Аризона, Лесли не е с мен тази вечер. Тя е в Ню Йорк, където ходи всяка сряда да преподава на своите ученици в старото училище на Каролайн. Досега винаги се връщаше с кола след уроците си и се прибираше към единайсет часа след дългото пътуване от града. Този път си уреди да преспи при директорката на училището, като сутринта смята да стане рано, за да пристигне за часа си в десет. С влака няма удобна връзка, затова използва голямото старо комби на Хейзън, което той ни даде на заем да пътуваме до града и обратно. Лесли е още нервен шофьор, така че тия две пътувания, събрани в един ден, се оказаха не по силите й, и обикновено вечер тя се връщаше с опънати нерви от заслепяващите светлини на нощното движение и с ужасно главоболие. Пътуването не е единственото нещо, което я разстройва. Врявата, която вдигат момчетата наоколо, буйните изблици на юношески смях, крясъците пред телевизора в общата всекидневна, тропотът от игривите им боричкания, воят на записите им й действат зле и това личи болезнено по опънатата кожа около очите й и по бръчиците в ъглите на устните, тя често прибягва до аспирина и всеки ден взема от приспивателното, което й предписа училищният лекар.

Двоумя се дали заниманията с учениците й в града са от полза за нея. Зная, че я удовлетворяват донякъде, и тя спомена, че едно от момичетата й, което е на дванайсет години, дава надежди да стане концертираща пианистка. Когато говори за него, в гласа й се долавя въодушевление, нещо, което рядко се случва напоследък. Гледа песимистично на ползата от часовете си в Дънбъри. Казва, че нямало нито едно момче, което да се интересува от някаква друга музика, освен от рок или диско.

Дори в такива моменти като сега, когато късно вечер къщата утихва, тя се движи неспокойно наоколо, мести мебелите, чисти изсъхналите цветя от вазите, прелиства разни книги и списания и после ги захвърля нетърпеливо. Свири на пианото само по време на часовете, когато момчетата са на училище и тя няма занятия. Ако й остане малко свободно време, излиза да рисува, но се връща вкъщи с платна, жестоко размазани от отвращение към това, което е направила.

Жилището ни продължава да изглежда голо и временно. Лесли още не е окачила нито една от картините си. Притеснявала се да не би някое от момчетата или от преподавателите да си помисли, че се смята за художничка, макар да не ми се вярва, че това е причината. Сякаш всеки миг е готова да се махнем, но съм сигурен, че тя не разсъждава така, ала картините й на стените биха символизирали, че сме се установили за постоянно, нещо, което тя не желае.

При едно от посещенията си в Ню Йорк обядвала с Линда Робъртс, която й казала, че има вероятност да замине за Франция за една седмица или десетина дни, и поканила Лесли да я придружи. Уверих Лесли, че от училището сигурно ще й дадат отпуск и че пътуването ще й се отрази добре, но тя отвърна, че било изключено. Когато се опитах да я убедя, тя загуби търпение и попита дали не искам да се отърва от нея. Отрекох това като пълна глупост, но макар да ми е неприятно да го призная, краткото й отсъствие сега ми действа успокояващо. Дава ми възможност, от която се възползвам, да размишлявам на спокойствие поне веднъж, да си седя на бюрото в стаята и да мисля за незначителните събития, през тази есен.

След мача, в който Ромеро се появи за първи път на игрището в отбора на Дънбъри, всички отидохме да вечеряме в мотела, където бяха отседнали Хейзън и Конрой. Облечен спретнато и с вратовръзка, Ромеро се настани до Каролайн. Те, изглежда, проявяваха интерес един към друг и Хейзън ги остави да разговарят, като само от време на време ги поглеждаше внимателно. На другата сутрин, преди да си замине за Ню Йорк с Лесли и Каролайн, той ми каза, че държането на Ромеро му е направило добро впечатление, и ме помоли да разпитам Каролайн какво е нейното мнение за момчето. Аз нямах възможност да говоря с нея, преди да тръгнат, но поръчах на Лесли да свърши тази работа и да разбере каквото може.

По това време още не бяхме получили мебелите си от Ню Йорк и трябваше да спим с Лесли в едно легло, но след онова, което се бе случило в Тур, лежахме колкото може по-раздалечени един от друг и не смеехме да мръднем. Не говорихме нищо на тази тема, макар и двамата да знаехме, че в края на краищата ще трябва да стигнем до някакво решение по въпроса за сексуалните си желания и за невъзможността да се преструваме, че въздържанието не е променило характера на нашия брак. Независимо от всичко на сутринта се събудихме прегърнати.

Той остави писалката си. Беше писал повече от час върху старото бюро на светлината на настолната лампа. Чувстваше се уморен, но знаеше, че няма да може да заспи, и седеше отпуснат на стола си, взирайки се през прозореца.

Първият за сезона сняг бе започнал да се сипе в ноемврийската тъмнина. В останалата част от къщата светлините бяха изгасени и шумът от радиоапаратите и касетофоните и трополящите стъпки на момчетата над жилището на Странд най-после бяха утихнали. Когато Лесли си беше вкъщи, тя не можеше да дочака този блажен момент, в който врявата се превръщаше в тишина. Обикновено в тези часове Странд просто седеше в някое голямо кресло и четеше или гледаше огъня, който смекчаваше студените есенни вечери, когато къщата изстиваше, след спирането на парното отопление за през нощта.

Стори му се, че чува шум от спираща пред къщата кола. Приличаше на мотора на стария фолксваген, който Лесли караше. Той скочи, отиде до прозореца и погледна навън с мисълта, че Лесли сигурно е променила решението си да преспи в Ню Йорк. Но навън нямаше никаква кола, само падащият сняг и тъмният училищен двор, брулен от вятъра. Той въздъхна и се върна на бюрото си.

Беше чул същия шум вечерта, когато Лесли се върна от Аризона и почти тичешком се спусна към вратата да я посрещне. Спомняше си, че и двамата се хвърлиха в прегръдките си, без да ги е грижа дали момчетата ги гледат, или не. Тя светеше от удоволствие, че отново го вижда, и от изражението й той разбра, че пътуването й е минало добре.

Седяха прегърнати на канапето до късно след полунощ, и тя му разказваше как е било в Аризона.

— Каролайн е сигурна, че там ще й допадне. Колежът й хареса — много е хубав и въобще не прилича на Сити Коледж, а и другите момичета от нейния етаж в общежитието са приятни и мили. Говорихме ли, говорихме — до безкрайност. Това, че бяхме съвсем сами няколко дни, без другите от семейството, които да ни отвличат вниманието, сякаш отприщи някакъв бент. Може би е трябвало да го правим и двамата по-често и с трите деца.

— Какво толкова имаше да ти каже?

— Ами, на първо място, че твоят мистър Ромеро й е направил много силно впечатление.

— Ръсел ще се зарадва да го чуе. — Странд не беше съвсем сигурен, че и той се радва чак толкова. — Какво й е направило впечатление? Че тичаше като луд във футболния мач ли?

— Тя дори не го спомена. Каза, че изглеждал по-внимателен и стеснителен от другите момчета.

— Това би изненадало Ромеро — промълви сухо Странд.

— Чувствала, че той няма желание да прилича на останалите момчета от своя клас.

— Почти няма такава опасност.

— И без това му било невъзможно, заявил той пред нея. От него щяло да излезе нещо голямо. — Още не знаел какво точно, но бил сигурен, че ще е голямо. Животът на почти всички момчета в училището се движел по релси… Каролайн сподели, че тонът му бил презрителен… На тях всичко им било предначертано — отиват в Харвард или Йейл, после в икономически институт, след което във фирмата на баща си, стават адвокати или президенти на банки, пипват големите пари и се пенсионират на петдесет и пет годишна възраст, за да играят голф. Всички ги очаквали големи изненади обаче. Той имал едно огромно предимство — него нищо нямало да го изненада. Те щели да го научат на разните номера…

— Кои те? — попита Странд.

— Не е обяснил на Каролайн кои. Само споменал, че щял да ги бие на тяхната собствена игра, на своята игра и въобще на всяка игра, която се води. Говорел много разпалено за тези неща, като че ли ги е обмислял дълго време, и тя предполага, че изглежда за първи път има възможност да ги сподели с някого.

— Предположението й не е вярно — рече Странд. — И аз съм получавал малка доза от същото. Не съвсем същото, но почти. — Той си спомни разговора за готите.

— И Ромеро им бил благодарен за това. Те го образовали. Като фелахите[1] в Алжир, които учили в Сорбоната, а после изритали французите от страната, и като хитрите арабчета, завършили Харвард и Оксфорд, които щом свалили официалните костюми и си облекли пустинните одежди, се обърнали на сто и осемдесет градуса и накарали англичаните и американците да пуснат кръв за петрол като заклани свине.

— И какво мисли Каролайн за тази приятна информация?

— Тя му казала, че според нея само се прави на интересен, за да й се докара, че е прочел всички тези работи някъде и сега се опитва да я смае с приказките си.

— Това сигурно го е поласкало — забеляза Странд.

— Той я изгледал кръвнишки и тя си помислила, че ще стане и ще си тръгне. Но не го сторил. Отвърнал й, да, разбира се, че го е прочел някъде, сам го бил написал, след като прекарал една седмица в училището и си задавал въпроса какво, по дяволите, търси тук. Сигурно не са го приели, за да рита топка.

— Може би не е излъгал — рече Странд, — че сам го е написал. Звучи в негов стил.

— После я попитал тя къде учи и когато му казала за стипендията си по лека атлетика, той се засмял. Двама случайни бегачи, рекъл. Той поне знаел от какво бяга. Ами тя от какво бягала? После й съобщил, че дори след тъчдауна следобед, пак щял да напусне отбора, стоял само заради своя приятел Ролинс. Игрите били за децата.

— Джонсън няма да се разплаче, ако напусне — отбеляза Странд.

— Кой е този Джонсън?

— Треньорът по футбол. Ромеро разправял наляво и надясно, че няма въображение, и това стигнало до ушите му.

— Знам, че го мислиш за труден младеж — рече Лесли, — но никога досега не съм чувала Каролайн да говори за някого така. Тя твърди, че тази вечер била най-прекрасната, в целия й живот и когато се върнала вкъщи след вечерята, седнала и написала всичко, което си спомняла.

Още един в семейството, който си води дневник, помисли си Странд, сигурно е наследствено заболяване.

— Тя, изглежда, е запомнила всяка негова дума — забеляза той.

— Това не е всичко — продължи Лесли. — Когато Каролайн му разправила, че иска да стане ветеринарен лекар, Ромеро й казал, че се опитва да спаси не този биологически вид, дето трябва. Той знаел къде би следвало да работи, след като завърши — в стария му квартал в Манхатън. Там гъмжало от животни, имало цели стада, на два крака, и всичките болни. Според него тя щяла да бъде много по-полезна там, отколкото да дава хапчета на пекинези против глисти. Каролайн си помислила, че той й се подиграва, но после я попитал много сериозно дали ще има нещо против да й пише. Каролайн поискала да знае за какво би желал да й пише и той й отговорил: за политиката, убийствата, за рушветчийството, мизерията, цвета на кожата на хората, лъжите на историята, напалма и водородната бомба, за футбол… Когато си бил на неговите години, чувал ли си някой на тази възраст да говори така?

— Не — отвърна Странд, — времената тогава бяха други.

— Казал й, че може също да направи опит да напише някое и друго любовно писъмце.

— Копелдакът му с копелдак! — възкликна Странд.

— О, Алън, момчето просто е искало да покаже на едно хубаво момиче, че е по-изискано, отколкото е в действителност. А докато дойде време отново да се видят, те дори няма да помнят имената си.

— А какво е казала Каролайн… за любовните писма?

— Отговорила му, че според нея в това няма нищо лошо. — Лесли се усмихна при тези думи, сякаш се беше уверила, че срамежливата й дъщеря най-после е усвоила правилата на женската игра. — Момчето не се е шегувало — продължи Лесли. — Когато пристигнахме в колежа, там я чакаше вече писмо от него. Тя го прочете и ми го даде. Нямаше дата, нито започваше със „скъпа Каролайн“ или, „скъпа каквото и да било“. Цялото бе повторение на онова, което й беше говорил за алжирците по време на вечерята. Дори не бе подписано. Каролайн каза, че това било първото любовно писмо в живота й. Разбира се, тя се смя на него, но заяви, че ще го запази и ще го показва на другите момчета да се поучат как да разговарят на ниво, ако започнат да й плещят обичайните тъпотии. — Тук Лесли леко се намръщи. — Надявам се, че не се превръща в кокетка. Едва ли не всички мъже в колежа я зяпаха навсякъде, където и да отидехме.

— Ти настоя да й направят операцията на носа — рече Странд.

— Тези рискове са неизбежни — отвърна Лесли, но не шеговито. Тя поклати глава, сякаш да се отърси от опасенията за дъщеря си. — Сигурно ще се промени поне още десетина пъти, докато я видим отново. С нас или без нас.

— Не каза нито дума за Елинор, как е тя? — попита Странд. След Аризона Лесли беше отлетяла за няколко дни в Джорджия, за да посети младото семейство. — Щастлива ли е?

— Много — отвърна Лесли, — доколкото можех да видя. Макар че градчето е ужасно.

— Мила Лесли — рече Странд и се усмихна, — ти казваш това за всеки град, който не е Ню Йорк.

— Но не го казвам за Бостън или за Сан Франциско, нито дори за Атланта — защити се Лесли.

— За всяко населено място с по-малко от един милион жители. Не те питах за града. Попитах за Елинор и Джузепе.

— Изглеждат във възторг от работата си — отвърна неохотно Лесли. — Смятат, че са подобрили качеството на вестника със сто процента и по всичко личи, че му посвещават по шестнайсет часа на ден. Имат голяма стара къща, която сякаш всеки момент ще се срути. Нещо средно между „Тютюневият път“[2], почистен за филмови снимки, и плантация отпреди Гражданската война. Елинор казва, че била чудесна за младоженци. Когато се скарат за нещо, могат да спят в отделни спални, толкова отдалечени една от друга, че трябва да общуват помежду си на къси вълни. Успях да си поговоря с тях само на пресекулки. Щом седнехме да се храним, телефонът започваше да звъни и единият от двамата трябваше да излети да свърши нещо. Мен би ме подлудило, но те и двамата май от това живеят. Когато се опитах да разбера дали печелят, или губят, веднага смениха темата. Изглеждаха безумно влюбени един в друг и според мен това е най-главното. — Тя се измъкна от прегръдките му и каза: — Боже мой, сигурно е минало полунощ. Има ли топла вода? Трябва да се изкъпя, цял ден съм пътувала.

— Има топла вода. Поне така мисля. Не искаш ли първо да пийнеш нещо да отпразнуваме завръщането ти вкъщи?

— Може би след банята. Ще се обадя, когато съм готова. — Тя се наведе и го целуна. — Липсвах ли ти?

— А ти как мислиш?

Лесли се засмя и влезе в банята. След малко той чу шуртенето на водата.

Когато отиде в спалнята след няколко минути, тя беше вече в леглото, сресана, с блестяща коса. Той се съблече и легна, като се сгуши в нея. Започна да я гали, но тя внимателно се отдръпна.

— Боя се, мили, че…

Не беше необходимо да я пита от какво се бои — доктор Принз го бе предупредил. Въпреки че изпълняваше предписанията на доктор Принз, като си угаждаше и същевременно се лишаваше от много неща, все още усещаше внезапни пристъпи на умора и тогава едва успяваше да си наложи да прекоси двора на колежа или да влезе в час.

— Разбира се — рече Странд и се отдръпна в другия край на леглото. Това е невъзможно, помисли си той. Утре вечер ще спя в другата стая.

Оттогава без повече приказки старото тясно легло на Джими в другата спалня се оправяше за него всяка вечер.

Тази вечер беше хубава за нашия брачен живот във всяко отношение, рече си той, докато седеше зад бюрото, загледан в огъня и потънал в спомени.

После въздъхна, стана, протегна се, сложи дърво в угасващата камина, тъй като още не му се спеше, отиде в кухнята и си наля едно уиски с вода.

Върна се във всекидневната с питието. Над главата си чу шум от стъпки. Старата дървена сграда скърцаше и пъшкаше и гредите й издаваха всяко движение. Беше сигурен, че момчетата си правят забранени посещения след определеното време, но не искаше да знае какво означава нощното движение. Някоя и друга тайна цигара може би, подаване от ръка на ръка на фас марихуана или поделяне на нелегално внесен алкохол. Един съвестен и примерен учител, помисли си той, би се промъкнал горе колкото може по-тихо, би заловил виновниците на мястото на пубертетските им престъпления и би стоварил върху главите им подходящо наказание. А кое наказание е подходящо за престъпленията в днешно време, би било трудно да се реши. Докато работеше в системата на държавните училища, поне не бе длъжен да се занимава с това какво вършат учениците му след часовете. Обикновено хората спазват известно равновесие между печалби и загуби в живота. Докато поверениците му не изгоряха къщата, най-добре би било да си затваря благосклонно очите. Не се беше интересувал по какъв начин поддържат ред другите учители, а и никой не му бе давал съвети по този въпрос. Чудеше се какво би си помислил за поведението му някой преподавател от Итън или Хароу[3], училища, в които, доколкото знаеше, все още прилагаха боя с пръчки. Дали такъв педагог би се изкачил смело по стълбите и би въдворил ред, като отсъди сурово: толкова удара с пръчката за пушене, толкова за пиене, толкова за говорене след определеното време? Неговият собствен син не беше по-голям от някои момчета в пансиона и Странд никога не го беше наказвал, освен с някоя по-остра дума, изречена рядко. Ако Джими бе постъпил в Дънбъри, Итън или Хароу вместо в държавна гимназия, дали сега щеше да бъде въвлечен в света на брадати китаристи и необуздани рок звезди, тъпкани с пари, обречени да умират от злоупотреба с хероин или други опиати, преди да са навършили трийсет години?

Той остави питието си на бюрото, седна, подвоуми се, после взе писалката и започна да пише.

Разсъждавам за различията между старата образователна система и сегашния либерален порядък, при който учениците получават научни степени за едни от най-големите глупости, които умът на някой преподавател би могъл да побере. Когато човек си помисли за поетите, философите, държавниците и войниците, излезли от старата британска система и от колежите с църковна ориентация в Съединените щати, които съществуват още отпреди Войната за независимост, трудно е да се повярва, че ние правим най-доброто за децата си така, както дедите ни са успявали със своите. В английските училища е имало място за ексцентрици — а при нас намира ли се дори място за учени? Джентълмени? Поети? Хубава тема за разговор с Ромеро. Дали не трябва просто да отида при директора и да му кажа, че момчето е опасно, представлява заплаха за всички ни и да го накарам да го изключи незабавно? Знам, че няма да го направя. Аз страдам наред с останалите, тук, както страда и Ръсел Хейзън — от либералното суеверие, което, след всичко станало, ни кара все още от приличие или от чувство за вина да изразходваме средствата си и доброжелателството си за образованието и дори за въоръжаването на нашите собствени араби, фелахи и поканени иранци. Няма да обсъждам това в учителската стая на чаша чай. Аз съм като че ли най-странният човек сред тях и когато ме питат за работата ми в държавните училища, въпросите им звучат така, сякаш са зададени на някого, прекарал най-хубавите години от живота си на война.

Общо взето, обаче са добри хора, лишени от амбиция, качество, което толкова често прави човека отблъскващ.

Думата „амбиция“ навежда на безконечни размисли. Едва миналата седмица Хейзън ми се обади по телефона, уж да ми се извини, че не може да дойде да ни види как сме. Отвърнах му не съвсем искрено, че всичко върви чудесно. После той ми каза, че би искал да говори с мен по един въпрос. Не се отнасяло за развода му, нито за хубавата юристка от Париж, както си бях помислил отначало, а за Елинор и Джанели. Отговорих му, че когато Лесли им е била на гости, й се е сторило, че се оправят много добре. Хейзън беше на друго мнение. Бил разговарял със своя приятел, собственика на вестника, който го предупредил, че двамата младежи проявявали повече амбиция, отколкото трябва, променяли установени порядки, които осигурявали процъфтяването на вестника почти половин век, уволнявали стари служители и назначавали млади всезнайковци от източните университети по журналистика и влизали в противоречие с хората от градчето заради своеволията си. Изглежда, че обвинявали Елинор дори повече от мъжа й. „Разправят, че води мъжа си за носа“ — казал на Хейзън неговият приятел. — „Освен това се оплаква, че се отнасят с него като с чуплива реликва от друга епоха. Може и да преувеличава — добави Хейзън, — но няма да е зле, ако ги посъветваш да проявяват малко повече търпение.“

Обещах му да направя каквото мога. Не му казах, че не се надявам много да повлияя на Елинор и че според мен ще трябва да дръпна Джанели настрана и да си поговорим насаме, ако искам да постигна нещо с него. Освен това не съм сигурен, че се канят да идват тук, а едно пътуване до Джорджия би било излишно харчене на пари.

Когато оставих слушалката, неволно въздъхнах. Ако човек е бил беден като млад, дори по-късно да успее да се замогне, мисълта за пари се превръща в дейност, която може да го хвърли в безпокойство и дори в ужас.

Никога не съм хранел някакви илюзии, че ще забогатея, и не към копнял за играчките и възможностите, които богатството осигурява. Никога не съм бил комарджия и винаги съм знаел, че плодовете на неочакваното щастие никога няма да бъдат мои. Избрах си професия от любов към преподаването, заради възможностите, които дава свободното време на учителя, заради увереността, която тогава ми се струваше, че ми предлага, за да водя един приличен, макар и скромен начин на живот. Като растях в училищната система, заплатата ми се увеличаваше пропорционално и ни стигаше да посрещаме всички разумни нужди с перспективата, че когато ме принудят да се пенсионирам, ударите на старостта ще бъдат смекчени от една що-годе прилична пенсия. Както повечето американци и аз не бях подготвен за спираловидно растящата инфлация. Смятахме, че злините, които тя причини на средните класи в европейските страни, не могат да се стоварят върху нас, американците. Като историк знаех, че и ние не сме застраховани от промени, но споделях общото мнение, че дори Америка да не е вече крепост във военно отношение, поне паричната ни система ще устоява на всякакво външно посегателство. В по-личен план никога не съм допускал, че на петдесет години една почти смъртоносна болест ще ме накара да променя изцяло своя начин на живот и ще ме принуди да си изкарвам хляба на друго място и при съвършено различни условия.

Ако бях продължил да работя в системата на държавните училища, докато се пенсионирам, пенсията ми щеше да бъде съвсем прилична. При нормални обстоятелства, макар че щеше да се наложи да се преместим в по-малко жилище, предполагам, че бихме живели добре, дори малко повече от добре, и щеше да ни остава достатъчно, за да можем, когато се наложи, да посетим някое от децата, което живее на хиляда километра от нас. Заплатата ми тук е много по-малка от тази, която получавах в града, и въпреки че жилището ни е безплатно, ако трябва да си купя нов костюм или ако Лесли има нужда от ново палто, това би наложило доста сериозно и внимателно да си направим сметката. Лесли, разбира се, не се оплаква, но бих се самозаблуждавал, ако си мислех, че напрежението, което е изписано на лицето й, не се дължи донякъде…

Телефонът иззвъня. Той погледна глупаво апарата. Обажданията толкова късно посред нощ бяха обезпокоителни, особено когато Лесли не беше вкъщи с него. Остави телефонът да звънне още два пъти, преди да го вдигне, като се помъчи да овладее треперенето на ръцете си.

Беше Ръсел Хейзън. Гласът му звучеше успокояващо нормално.

— Надявам се, че не те събудих, Алън.

— Всъщност седях на бюрото си и довършвах някои работи.

— Недей да прекаляваш — каза Хейзън. — Един инфаркт е достатъчен.

— Тук съм съгласен с теб — отвърна Странд, успокоен, че Хейзън не се обажда, за да му съобщи за някое произшествие и че никой не е получил криза.

— Просто бях много зает — рече Хейзън. — Току-що се връщам от една конференция. И исках да те чуя колкото може по-скоро.

— Какво има, Ръсел? — попита Странд. — Пак ли си говорил с твоя приятел от Джорджия?

— Не. Не съм го чувал, така че, предполагам, нещата там са се пооправили. Всъщност… — той се поколеба за миг — всъщност става дума за мен. Не е особено важно, но може и теб да засегне. — Той се изсмя малко странно. Като че ли е смутен, помисли си Странд. — Нали си спомняш онзи експерт по петрола — лобиста де, когото видях на обяда тогава в училището?

— Да — отвърна Странд.

— Възникнала е малка неприятност. Той е бил извикан пред една сенатска комисия във Вашингтон, която разследва оказването на влияние върху законодателите…

— Не съм чел нищо такова във вестниците.

— Още не е стигнало до вестниците. Но един приятел, който има достъп до тези неща, ми даде поверителна информация.

Странд не можеше да не си помисли, че и този път, както винаги, Ръсел разполага с приятел, който има възможност да получава информация или да направи нещо полезно за него.

— Човекът е загазил — продължи Хейзън — и се опитва да отхвърли вината от себе си. Те нямат нищо конкретно, в което да го обвинят, но на едно от онези проклети събрания във Вашингтон чули някакъв пияница да плещи, че бил свидетел как този петролен експерт се хвалел, задето е успял да убеди един сенатор да гласува за някакво голямо предложение за сондиране дълбоко под водата и че компанията, представлявана случайно от моята фирма, била обещала да осигури значителна сума за проглеждането на сенатора. И споменал моето име. Според информацията, с която разполагам, той казал на комисията, че сме се били срещнали умишлено в училището — мисля, че детето му учи в един от твоите класове, името му е Хиц…

— Среден ученик, почти слаб. Всъщност той е в моя пансион. Не е симпатичен. Огромен тлъст дебелак, който обича да тормози по-малките.

— Както и да е, освен дето е казал, че сме били запланували срещата си в Дънбъри, или поне както твърдят, че е изтърсил, Хиц добавил, че съм го бил отвел настрана и съм обсъждал сделката с него, лъжливия му кучи син.

— Съжалявам да чуя това — рече Странд, — но защо го казваш на мен?

— Защото, Алън — отвърна Хейзън, — ако някой дойде и почне да ти задава въпроси или ако се наложи да даваш показания, бих искал да потвърдиш, ако трябва и под клетва, че съм бил с теб или с някого от твоето семейство през цялото време, докато бях в училището, и никой никога не е чувал нищо за гласуване, сделки или адвокатски фирми…

— Ръсел — промълви Странд колкото може по-тихо, — аз не съм бил с теб всяка минута, нито пък Лесли или Каролайн.

— Нали не допускаш, че съм способен на такова нещо? — Гласът на Хейзън се усили и в него прозвучаха сърдити нотки.

— Не, не допускам — отвърна честно Странд.

— Това е вендета — рече Хейзън. — Срещу мен. Нямаш представа какви борби се водят вътре във Вашингтон. В моята работа няма начин понякога да не засегнеш някои хора — и то силни хора — и когато им се удаде дори най-малката, най-смешната възможност да ме дискредитират, ще я грабнат като топъл хляб.

— Какво могат да ти направят? Нали няма никакви доказателства?

— Разбира се, че не — честността на отговора му не будеше никакво съмнение. — Но ти нямаш представа как може да прозвучи във вестниците и колко ще се радват някои мои колеги в Сдружението на юристите да ми одерат кожата. Може би нищо няма да излезе от това, Алън, но ако по някаква случайност те извикат да те разпитват, ще ти бъда много благодарен. Е, достатъчно ти казах. Постъпи както намериш за добре.

— Ръсел… — започна Странд.

— Бих предпочел да не говорим повече за това. — Тонът му беше категоричен. Настъпи кратка пауза, но Странд не се изкушаваше да я наруши. Когато Хейзън заговори отново, гласът му звучеше по обичайния приятелски начин. — Между другото, миналата седмица видях Лесли. Едно момче, син на мой приятел, проявява известен талант и аз исках да поговоря с нея дали би могла да го вземе като ученик. Изглеждаше чудесно. Казвала ли ти е нещо за момчето?

— Не — отвърна Странд. Истината беше, че тя изобщо не му беше споменавала за срещата си с Хейзън.

— Питай я за него. Бащата чака отговор. Е, много ми беше приятно, че си поговорихме. И моля те, не се безпокой за мен. Вероятно всичко ще отшуми и ще се забрави след някоя и друга седмица. Пази се, приятелю. Обещавам да дойда, да те видя, може би в Деня на благодарността[4], ако не и по-рано. Много ми липсваш, стари приятелю, много ми липсваш.

Когато затвори, известно време Странд стоя втренчен в телефона. Бавно допи чашата си, изгаси лампата и отиде в дъното на апартамента, където се намираха спалните. Надникна в стаята на Лесли, където широкото старомодно легло, което бе делил с нея още от първите години на съвместния им живот, имаше удобен и успокояващ вид. Леглото на Джими беше тясно и насън го преследваха кошмари, в които се чувстваше като вързан в плен. Почти реши да остане да спи в голямото легло поне тази нощ, но после размисли и отиде в своята стая, където се съблече бавно и се пъхна между студените като мъртвешки саван чаршафи.

Събуди се от някакъв шум в съседната стая. Разтърка залепналите си от съня очи и погледна машинално към фосфоресциращия циферблат на часовника върху нощното шкафче. Минаваше четири. Шумът от съседната стая беше постоянен и в продължение на един миг той просто лежа озадачен, като се чудеше какво може да бъде. После разбра, че е плач на жена. Отметна завивките, скочи от леглото и изтича в стаята на Лесли. Тя седеше в тъмното, захлупила лице върху голямото легло.

— Лесли, Лесли, за бога…

Запали една лампа. Не можеше да види лицето й.

— Не светвай — извика тя, — моля те, не светвай. — Изведнъж му се стори дребна и съсухрена. Той изгаси лампата, коленичи пред нея и обви ръце около кръста й.

— Лесли, какво има? — После попита загрижено: — Какво правиш тук? Мислех, че ще останеш да спиш в Ню Йорк. Какво се е случило? Кога пристигна? Минава четири…

— Не ми се карай — отвърна тя. — Не бих могла да понеса да ми се карат тази вечер. Върнах се. Това не е ли достатъчно?

— Съкровище — рече той успокояващо, — аз не ти се карам. Просто се безпокоя. Искам да помогна…

— Не ме пускай. Така. За момент нищо не казвай — засмя се истерично. — Не може ли една жена да си поплаче поне веднъж, без да се вика за това полиция? Извинявай. — Тя го погали по косата. Ръката й трепереше. — Вече се успокоявам. Нищо няма, повярвай ми. Нерви. Идиотщини. А сега направи нещо за мен. Остави ме сама за минута-две. Иди в кухнята и донеси по едно хубаво питие. После ще запаля лампата, ще си оправя лицето, ще се среша и ще дойда в кухнята да си пийнем нещо тайничко преди лягане и да си поговорим спокойно пред огъня и ще се убедиш, че няма за какво да се тревожиш. Малко съм глупава, но ти го знаеш отдавна, така че няма кой знае каква промяна. Наистина. Сложи си халата и чехлите. Целият трепериш. Върви. Моля те, върви.

Бавно и неохотно той се изправи и тръгна по тъмния коридор към кухнята, като светваше лампите по пътя си. Наля две чаши уиски, добави повечко вода в своята и няколко капки в чашата на Лесли, седна на масата и зачака, втренчен в прозореца, където виждаше размазаното си отражение върху тъмното стъкло и бавно сипещия се като наситен бял прах сняг в снопа светлина от старинната газена лампа, пригодена да работи с електричество, която висеше над кухненската маса.

Утре няма да ме бива кой знае колко, помисли си той и после се засрами от егоизма си. Първия час имаше американска история и се опита да си спомни онова, дето се канеше да им каже за федералните пълномощия, защото не искаше да мисли какво може да означава истеричният вид на Лесли в този час на нощта. Лесли влезе в кухнята по нощница, наметната с пеньоар, косата й бе сресана, а лицето почти спокойно.

— Заповядай — рече той. — Ето твоята чаша.

— Благодаря — каза тихо тя.

Опита да му се усмихне. Приличаше на мъждукащ сигнал, видян от хиляди метри разстояние.

— Скъпа — промълви той, — какво има? Да не си катастрофирала?

— Не — отвърна тя. — Само дето около десетина пъти се разминавах на косъм. За първи път карам в сняг. Колата заживява свой собствен живот.

— Да не би нещо да се е случило в Ню Йорк?

— Нищо особено.

Тя седна рязко и взе чашата в двете си ръце като малко дете, вдигна я към устата си и жадно отпи. За миг, в някакъв проблясък на паметта, като запечатана картина, той видя в задименото кафене Джудит Куинлан, която държеше чашата пред устните си със същия жест.

— Струва ми се, че докато стана на осемдесет години — каза Лесли, — ще започна да обичам уиски. Все пак, чела съм, че се дава на оцелелите корабокрушенци, значи сигурно има живителна сила. Не, нищо особено не се е случило. Вечерях приятно с директорката, после изсвирихме няколко дуета от Шопен и тя започна да ми разправя какъв прекрасен човек бил мъжът, й, сега покойник, колко й липсвал той, каква гордост за училището била Каролайн. Извиняваше се, че нямали редовна програма по атлетика, защото, ако имали, на Каролайн щяла да се удаде възможност да вземе стипендия в колежите из цялата страна, и как очаквала с нетърпение другите, такива вечери, когато ще остана при нея, защото било толкова отегчително да седиш сама, да четеш и да спиш в празно жилище. Не, нищо особено — освен че си представих нещо. Представих си, че съм като нея, вечер седя като кукувица и чета и никак не ми се ляга сама…

— Мъжът ти не е умрял, скъпа — каза нежно Странд. — Макар че трябва да призная, че се опита. — Леко киселата шега не я накара да се усмихне.

— Не, не си умрял — рече Лесли. Гласът й бе глух, уморен, без тембър. — И не мисля, че ще умреш. Но се страхувам, че се отдалечаваме един от друг. Като че ли сме попаднали във водата в различни течения и те бавно ни отнасят далече един от друг. Накрая ти си отиваш и аз оставам като директорката да чакам дали Джими ще се сети да ми се обади по задължение, или Елинор да ми прати телеграма за рождения ден, или да получа изрезка от някой вестник от Аризона, в която пише, че Каролайн е достигнала училищния рекорд в бягането на сто метра. Изведнъж почувствах, че не мога да издържам повече да лежа сама в чуждото легло посред нощ, след като ти си на повече от сто и петдесет километра от мен. Трябваше да се уверя, че мога да те намеря, да те докосна…

— Скъпа — рече Странд, — аз съм тук. И винаги ще бъда тук.

— Знам, че е неразумно — продължи тя със същия апатичен тон, — но и двамата сме толкова объркани тези дни. Имам чувството, че живеем живота на някакви други хора. Не спим заедно, дори не се храним заедно, давим се в море от момчета, сънувам ужасии еротични сънища, други мъже, хилещи се хлапаци… После по пътя към къщи някакъв пиян ме изпревари и вбесен, че не се прибрах достатъчно бързо встрани, ме обсипа с ругатни, после изостана зад мен и се залепи отзад, като пусна дългите си светлини и натискаше клаксона, а аз излязох от магистралата на първия изход, защото се уплаших от него, после се загубих и обикалях из целия Кънетикът по разни тъмни, криви пътчета, пълни със завои, в никоя къща, покрай която минах, не се виждаше светлина, колата се пързаляше в снега и аз едва не се блъснах в едно дърво… Имах налудничавото чувство, че колата иска да ме убие, че е мой враг, и вече се канех да спра, да сляза, да седна край пътя и да премръзна до смърт, когато видях един знак — бях съвсем близо до магистралата, и ето ме сега тук. Поне за останалата част от нощта се чувствам отново в безопасност. — Тя му се усмихна вяло и отпи от чашата си. — Не се притеснявай чак толкова, мили. Сигурна съм, че сутринта ще дойда на себе си. А сега си лягай. Трябва да ставаш след няколко часа. — Тя се наведе към него и го целуна. — Върви. Моля те. Изглеждаш уморен. У дома съм си, на сигурно място и всичко ще изглежда различно на дневна светлина.

Беше твърде уморен, за да спори с нея, остави чашата си, която почти не бе докоснал, дотътри се до стаята си и разтреперан от студ, отново се пъхна под завивките, без да сваля халата си.

По-късно чу или така му се стори, че някъде далече някой свири тихо на пиано.

[1] Земеделско население в Египет и други арабски страни. — Б.пр. ↑

[2] Тютюневият път — роман от американския писател Ърскин Колдуел (1903) — Б.пр. ↑

[3] Две от деветте най-стари и престижни частни училища за привилегировани момчета в Англия. — Б.пр. ↑

[4] Официален празник в САЩ в памет на първите колонизатори в Масачусетс, който се провежда последния четвъртък от ноември. — Б.пр. ↑

2

В сряда следобед преди Деня на благодарността часовете бяха отменени. Лесли и Алън бяха стъкмили багажа си и по обяд чакаха готови, когато Конрой пристигна с мерцедеса. Хейзън ги бе поканил да прекарат уикенда в къщата му край морето и макар че Странд би предпочел просто да мързелува в утихналия колеж, когато всички момчета са заминали за празника, разговорът за Лесли, проведен с директора Бабкок предната седмица, го бе накарал с удоволствие да приеме поканата.

Бабкок беше помолил Странд да се отбие в кабинета му и през цялото време се въртеше неспокойно зад бюрото си, непрекъснато палеше лулата си, местеше постоянно очилата си ту на челото, ту на носа и преподреждаше разни книжа, докато говореше с много увъртания и смутени покашляния за системата на оценяване, която Странд предвижда за учениците си, и каква програма предпочита да следва през идния срок, до който оставаха още два месеца. Най-накрая той стигна до причината, поради която го бе повикал. С извинителен тон каза:

— Алън, не искам да ви безпокоя излишно, не искам и да изглежда, като че се бъркам в чужди работи, но Лесли… — Той въздъхна. — Знаете колко много я ценим всички и как се зарадвахме, когато предложи да поеме часовете по музикална култура, просто не ми е ясно къде бихме могли да намерим човек с нейната подготовка, който да я замести…

— Моля ви — прекъсна го Странд, — какво всъщност искате да кажете?

Бабкок отново въздъхна. От работата през срока лицето му беше придобило още по-уморен и посърнал вид и Странд не можеше да не изпита съжаление към човека, докато той въртеше неспокойно лулата в ръцете си и избягваше да го погледне над бюрото.

— Струва ми се, че държането й през последните седмици… не че има нещо кой знае колко необичайно, бързам да добавя… но, мисля, че тя… тя не изглежда съвсем на себе си, ако ме разбирате какво искам да кажа… Нещо… Не мога да определя какво е, може би вие ще ми помогнете… Държането й е малко… чудновато е прекалено силна дума, разбира се, но тя ми хрумна… Веднъж спряла внезапно по средата на едно изречение в клас… Естествено това ми бе предадено от момчетата, а човек не бива да приема приказките им за стопроцентова истина… и просто излязла от стаята, без да каже кога и дали въобще смята да се върне. Някои от преподавателите са я видели да плаче, като е прекосявала двора. Може би е от преумора, макар че нейната програма е минимална, така да се каже… Чудех се дали да не й предложа малка отпуска… няколко седмици… Мис Колинс, която също се занимава с музика, се съгласи да я замества временно… Естествено в училището имаме практика да плащаме заплати по време на… ъъъ… отпуска по болест. О, боже, толкова ми е трудно да налучкам верния тон…

Странд почувства съжаление към добрия пренатоварен дребен човечец и в същото време безпомощност спрямо Лесли. След онази нощ, когато си дойде внезапно вкъщи и го събуди, тя беше просто унила, едно тихо, бледо присъствие, което се движеше апатично от стая в стая, без да се оплаква.

— Не е преуморена — рече Странд. — Бих казал, че е комбинация от разни неща… Според мен изобщо не трябва да търсите вината в училището.

— Благодаря, Алън. Не бях сигурен дали сте забелязали. Понякога най-близките хора… — Бабкок не довърши изречението. — Атмосферата в едно училище, когато срокът продължава толкова време, когато сезонът е към края си… Ноември може да бъде мъчителен дори за най-силните души — усещането, че си затворен, за една чувствителна жена…

— Мистър Хейзън ни е поканил през празниците в Хамптънс — вметна Странд. — Има вероятност синът ни също да дойде, там ще има интересни за нея хора… може би това е всичко, от което се нуждае. — Странд искаше да се махне от умореното, угрижено лице зад бюрото. — Може да помогне. Ако не помогне… тогава ще видим. Всъщност една нейна приятелка я покани да заминат заедно за Европа. Досега тя й отказваше, но ако й предам, че вие сте предложили малка отпуска за нейно добро — ще бъда колкото е възможно по-тактичен… Нали няма да имате нищо против да изчакам да минат празниците и тогава да й говоря за това? — Още в същия момент разбра, че отлага. От малодушие? От страх, да не би да засегне Лесли още повече?

— Както намерите за най-разумно. Вие знаете по-добре — рече Бабкок. В гласа му се усети облекчение, че поне за няколко дни този въпрос няма да бъде негова грижа. — Знаете ли, сигурен съм — добави деликатно той, — че ако в отношенията с жена си чувствате нужда от някой психиатър, от Ню Хейвън от време на време идва един много добър специалист, който би могъл… Ще се изненадате, ако ви кажа колко пъти сме опирали до него. И преподаватели, и ученици. Понякога си мисля, че сме прекалено нагъсто, едва ли не си дишаме във вратовете един на друг по цели дни, сблъскват се най-различни личности, някои избухват, други ги обзема меланхолия, приближаването на зимата, толкова много стресове… — Той въздъхна за последен път и отново взе да рови из книжата си на бюрото.

Когато излезе от кабинета му, Странд тръгна бавно през училищния двор. Като минаваше покрай разни ученици и преподаватели, които го поздравяваха, той преценяваше поздравите им и се питаше кой ли е предал на Бабкок за Лесли, какво ли си мислеха за нея, кои се подсмихваха тайно зад гърба й, кои я съжаляваха, кои казваха „горката жена, мъжът й е виновен…“

Бабкок бе препоръчал психиатър от добро чувство и поради съвременното тотемистично схващане, че думите могат да излекуват злините, които не са причинени от тях и за които езикът няма лек. Какво можеше да каже Лесли на специалиста от Ню Хейвън? Уважаеми човече, внезапно и без предупреждение бях изтръгната из корени от града, в който съм се родила и където съм живяла през целия си живот, за един ден децата ми, на които бях посветила по-голямата част от чувствата си, поеха по свой път, оглушава ме шумът от това постоянно подновяващо се племе варвари — момчета между тринайсет и деветнайсет години, — чиито ценности са така непознати и чужди за мен, както тези на диваците от джунглата на Амазонка. И понеже ви плащат да слушате най-черните истини на разстроената душа, няма да крия от вас, че сега аз, като жена, която няма още петдесет години, на възраст, когато, както ме уверяват специалистите във вашата професия, аз се намирам на върха на своите сексуални желания, съм принудена да спя сама. Няма да ви отегчавам със сънищата си. Сигурна съм, че лесно може да се досетите за естеството им.

Като прекосяваше двора, Странд поклати измъчен глава. Как ли бе прието да постъпи един психиатър при такова положение? Какво ли щеше да й препоръча? Развод? Усилено спортуване? Наркотици? Други мъже?

Той реши, че ако все пак се наложи да се заеме открито с проблема на Лесли, който, доколкото разбираше, беше и негов, може да казва всичко друго, но не и да отваря дума за психиатър…

В дните преди Деня на благодарността той не спомена нищо на Лесли за разговора си с Бабкок, държеше се колкото може по-нормално, сякаш не забелязваше нищо нередно и избухването в кухнята изобщо не се бе случило.

Сега в студеното ноемврийско пладне, когато двамата с Лесли поздравиха Конрой, сред празничната атмосфера на радостно заминаващи момчета за цели четири дни свобода, той се почувства по-спокоен. Помисли си, че Лесли изглежда чудесно, елегантна и млада с тежкото си бежово вълнено палто, вдигнала яка около лицето си, бодра, изпълнена е нетърпение и поруменяла от вятъра.

Той хвана ръката й на задната седалка, когато Конрой запали колата, зави през двора към каменните порти, които очертаваха границите на училището, и потегли по пътя. Щом училището остана зад гърба му, усети, че от плещите му сякаш падна тежък камък.

Всички бяха съгласни, че уикендът е минал много приятно. Семейство Соломон, чиято крайморска вила беше затворена през зимата, бяха дошли, бе дошла и Линда Робъртс, и всички се радваха, че се виждат отново, и се чувстваха щастливи, че грее слънце и времето е достатъчно топло, за да могат да пият коктейлите си на терасата срещу соления есенен вятър, който духаше от спокойния океан. Джими беше донесъл китарата си и ги забавляваше, особено Хърбърт Соломон, тъй като имитираше някои от по-шумните изпълнители сред неговите клиенти. Хейзън беше спокоен домакин и ако се тревожеше за жена си или за разследването във Вашингтон, с нищо не го показваше. Лесли бе донесла комплекта за рисуване и портативния статив. Придружена от Линда, тя слезе на дюните и започна един пейзаж, който, според уверенията на Линда, щял да бъде окачен в някой музей. Линда беше по-жизнерадостна от всякога. Галерията в Париж, с която бе свързана нейната галерия в Ню Йорк, я бе помолила да изпрати за изложба представителен подбор от американски творби от двайсети век и Линда вече бе получила последните две от общо петдесетте картини, за които бе преговаряла в продължение на повече от три месеца, и след една седмица заминаваше за Париж. Тя повтори поканата си към Лесли.

— Плащат пътя на мен и на един помощник. От теб ще стане чудесен помощник. Когато дойде време да подготвяме изложбата, ще имам нужда от американец, който да ме подкрепя срещу всички тия невъзможни французи. Ще взема твоя пейзаж с дюните и в програмата ще напишем, че ти си нашето ново, прекрасно, стопроцентово американско откритие.

Лесли се засмя и отговори:

— Това са фантазии, Линда. Аз вече бях в Париж тази година.

Алън — обърна се Линда с молба към Странд, — накарай я да каже „да“ и тя ще дойде.

— Ако не се съгласи — рече Странд, — аз ще дойда.

— Ти нямаш вид на никакъв помощник — възрази Линда. — Толкова забавно ще бъде, Лесли.

Но Лесли поклати глава, като продължаваше да се усмихва.

— Аз съм трудова жена. Четиристотин момчета в Кънетикът ме чакат да им обясня в понеделник какво значи ла бемол минор.

Но Странд забеляза, че тя се изкушава. И той реши, преди да свърша уикендът, да й каже за предложението на Бабкок.

Хейзън, който бе ходил до плажа с мистър Кетли, за да видят нанесените на кея щети от бурята предната седмица, дойде при тях на терасата, където те стояха, увити в пуловери и палта, и гледаха залеза. Хейзън беше облечен с дебели кадифени панталони, скиорска шапка и късо двуредно палто, а лицето му бе силно зачервено от вятъра. Имаше вид на човек, който сякаш никога през живота си не е стъпвал в кантора. Усмихна се мило на гостите си.

— Щеше да бъде чудесно — рече той, — ако и децата ви бяха тук, Лесли. Другите деца, Джими. Не искам да ви обидя, като наричам домочадието деца. Знаете ли какво ще е хубаво да направим — да им се обадим по телефона и да им кажем: „Честит празник!“

— Няма нужда да правим чак такива разходи — възрази Странд. — Те са добре.

— Глупости — отсече Хейзън. — Аз настоявам.

Така влязоха вкупом вътре и се обадиха на Каролайн в Аризона и на Елинор и Джузепе в Джорджия и настана всеобща врява, докато говореха един по един от двата деривата — във всекидневната на долния етаж и в малката библиотека.

Лесли изглеждаше весела, докато бъбреше по телефона най-напред с Каролайн, после с Елинор. Всички се изредиха да ги поздравят. Гласът на Лесли прозвуча не както трябва, единствено когато двамата със Странд разговаряха с Каролайн и Лесли каза колко много им липсва, а Каролайн, отговори; „Истхамптън не е за мен. Момчетата там не ми допадат“. — „Дявол да го вземе, какво означава това?“ — попита сопнато Лесли. Странд знаеше какво означава. Каролайн не беше забравила вечерта в спрялата кола, когато Джордж бе разкъсал дрехите й и счупил носа й. И никога нямаше да забрави. „Нищо не означава — отвърна й Каролайн. — Тук съм напълно щастлива. Аризона е божествена.“

След това всички се качиха по стаите си, за да се приготвят за вечеря. Соломон и Странд слязоха първи и докато Странд стоеше пред огъня от плавен, който гореше силно и пръскаше сини и зелени искри, Соломон си приготви питие. С доволна въздишка той се отпусна в едно кресло и заговори за Джими. Каза на Странд, че Джими е всеобщ любимец в службата, и с кисела усмивка подметна, че имал връзка с една от неговите звезди, жена на име Джоун Дайър, която преди Джими да дойде на работа, му създавала най-много главоболия от всички певици.

— Много се е променила, откакто за първи път зърна момчето — добави Соломон. — Ще му увелича двойно заплатата, заради неговата преданост към каузата на „Соломон и компания“, които поставя дори над чувството си за дълг. Тя не прощаваше на никого в службата, дори на мен. Истинска тигрица. Избухванията й са пословични в нашия бранш. Сериозно се бях замислил да й покажа пътя, макар че нейните плочи се купуват повече, отколкото на всички останали, с които работя.

— На колко е години? — попита Странд.

— На трийсет и пет-шест.

— Не е ли малко млад за нея? — На Странд не му беше приятно да чуе тази новина, макар че, ако го запитаха защо, нямаше да може да обясни причините.

— Явно не е — отвърна Соломон. — Ти обаче недей да се тревожиш за Джими. Той е удивително уравновесен за възрастта си. Нищо ли не ти е споменавал за нея?

Странд поклати глава.

— Джими не се хвали със завоеванията си. Ако има такива. Доколкото знам, още е девствен.

Соломон се засмя.

— Не бъди чак толкова сигурен.

Странд не се усмихна.

— На неговата възраст аз бях още девствен — рече той.

— Различни професии — каза Соломон, — различни нрави.

Той вдигна рамене.

— Трийсет и пет — рече Странд. — Омъжена ли е?

— Има някакъв мъж, втори или трети, струва ми се. Недей да изглеждаш толкова шокиран, Алън. Шоубизнесът…

— Направи ми една услуга — каза Странд — Не споменавай нищо за това на Лесли. Боя се, че може да я разтревожи. Тя още го смята за малко невинно дете.

— Тия дни тя изглежда чудесно, нали? — рече Соломон.

— Да.

Соломон можеше да е тънък познавач на таланти, но като барометър за покачванията и спадовете в женското „време“ на него едва ли можеше много да се разчита. Странд си спомни предположението на Лесли, че Хейзън и Нели Соломон са любовници, и се запита дали Соломон успява да прецени емоционалното ниво на жена си по-добре, отколкото на Лесли.

Макар Лесли да се държеше привидно храбро, Странд имаше неловкото чувство, че проявата на добро настроение от нейна страна се дължи по-скоро на учтивост, а не е признак за някаква действителна промяна в душевното й състояние. Не само той усети това. Джими, който закара Нели Соломон в селото да купи някои неща от дрогерията, отведе Странд настрана, когато се върна, за да го разпита за Лесли.

— Мама добре ли е? — Изглеждаше разтревожен.

— Разбира се, че е добре — отвърна рязко Странд. — Защо питаш?

— Мисис Соломон спомена нещо в колата. Каза, че когато мама мислела, че не я гледат, изглеждала меланхолична — тази дума употреби. А когато разговаряла с хората, била толкова сдържана, сякаш се намирала зад някаква завеса.

— А ти забелязал ли си нещо?

— Аз бавно загрявам — отговори Джими. — Мама винаги ми се струва еднаква, освен когато ме ругае за нещо. А през този уикенд не ме е наругала нито веднъж. — Той се ухили. — Може би това е лош признак.

— Ако пак ти се случи да разговаряш така интимно с тази жена — рече Странд, ядосан от точното наблюдение на Нели Соломон, — кажи й, че майка ти си е много добре.

Джими го изгледа с любопитство и Странд усети, че го е успокоил прекалено разпалено.

— Окей, достатъчно — заключи Джими и престана да говори на тази тема.

Още една завеса се спусна в семейството, помисли си Странд. Този път между мен и сина ми.

Случи се така, че през останалата част от уикенда изобщо не се отвори подходяща възможност, за да предаде на Лесли разговора си с Бабкок. А до този момент Лесли не бе пожелала да му разправи за обяда си с Хейзън в Ню Йорк. Завесата, за която бе споменала мисис Соломон, бе паднала много преди Деня на благодарността.

В Дънбъри се върнаха късно. Движението беше много натоварено, тъй като хората се прибираха след празника, за да могат да отидат на работа в понеделник сутринта. Оставиха Линда в жилището й близо до дома на Хейзън в Ист Сайд, понеже закъсняваше за някаква вечеря, на която бе обещала да отиде. Джими им пожела „лека нощ“ и тръгна на среща. Семейство Соломон се прибраха с тяхната кола. Хейзън настоя Странд и Лесли да се качат при него, за да хапнат. Беше се обадил от морето на иконома си да остави нещо за ядене на бюфета в трапезарията. Вечерята беше лека и приятна: студено пиле, салата и бутилка бяло вино. Хейзън отпрати Конрой да си върви, но поръча една лимузина, която да откара Странд и Лесли в Дънбъри. Странд се възпротиви на това разточителство, но както обикновено Хейзън не обърна внимание на протестите му.

— Изкарахме чудесен празник, Ръсел — каза Лесли, когато целуваше Хейзън за довиждане. — Чувствам се съвсем друг човек.

— Трябва да го повторим — рече Хейзън. — За една седмица или дори за десетина дни по Коледа, ако успея да се организирам. Опитайте се да извикате и децата. С тях старата развалина край морето пак се подмладява.

На задната седалка на лимузината Лесли облегна главата си на рамото на Странд и заспа. Ако отиваха някъде другаде, а не в Дънбъри, той щеше да бъде напълно спокоен. Тихото дишане на Лесли съвсем близо до него и еднообразните, но щастливи четири дни, които бяха прекарали, го изпълваха с чувството, че може да отиде открито при Бабкок и да му заяви, че според него кризата на Лесли е преминала, независимо какви са били причините за нея, и тя ще може със сигурност да изпълнява нормално задълженията си в училище и няма да е необходимо да иска отпуск по болест. Той си каза, че макар догадката на мисис Соломон да беше проницателна, преценката й за неясното поведение на Лесли и за случайните празноти в погледа й бе съвсем преувеличена. Но съзнаваше, че мислите му са продиктувани донякъде от егоизъм. Само като си представеше, че може да остане без нея за няколко месеца или за няколко седмици, той се ужасяваше.

Усети, че Лесли се размърда и вдигна глава от рамото му.

— Стигнахме ли вече?

Приличаше на сънено дете.

— Почти.

— Каква чудесна почивка. Царство на мечтите, Лонг Айланд, пощенски код сто и деветнайсет или нещо подобно. — Тя се засмя тихичко. — Бих могла да прекарам остатъка от живота си там. Ще си рисувам, ще съзерцавам морето и няма да мисля за нищо, заобиколена от всички тези богати, щедри и мили хора. — Тя пак се засмя.

— На теб би ли ти омръзнало?

— Съмнявам се — отвърна той. — Може да се захвана да играя голф. Или да плета кошници.

— Колко е хубаво, че Ръсел започна още отсега да крои планове за Коледа. Да се съберем цялото семейство. — Изведнъж тя се изправи на седалката. — Защо според теб Каролайн подхвърли по телефона, че никога повече няма да стъпи в Хамптънс?

— Тя спомена нещо за момчетата…

Странд нарочно го каза така, че да прозвучи неопределено. Надяваше се, че Лесли никога няма да разбере какво точно значи това. По-добре беше да я остави да се чуди, отколкото да научи за боричкането на Каролайн в колата, за опита да я изнасилят и последвалия жесток юмрук.

— Може би си е намерила някой младеж в Аризона и сега интересите й са насочени другаде.

Стори му се, че думите му звучат така, сякаш говори през памук.

— Ще й напиша едно хубаво, силно писмо — каза Лесли. — Тя знае, че няма да отидем без нея, и ще бъде егоистично да провали почивката на всички заради някаква си глупава прищявка.

— Сигурен съм, че ще се вразуми и ще дойде — излъга Странд.

Когато колата спря пред „Молсън Резидънс“, Странд видя, че единият от прозорците на втория етаж свети. Минаваше десет и половина и всички светлини трябваше вече да са изгасени, но вероятно някои от момчетата се бяха събрали да си разкажат как са прекарали уикенда. Той слезе от колата и тръгна към къщата, а шофьорът ги последва с багажа им. Точно когато стигна до вратата, тя се отвори рязко и оттам изскочи едно босо момче по пижама, което едва не го събори. Преди да успее да помръдне, навън се спусна друго момче и подгони първото.

Странд го позна. Беше Ромеро по джинси и пуловер. Никое от момчетата не издаваше и звук. На светлината от лампата над входната врата Странд видя, че Ромеро държи нож в ръката си.

— Стой! — извика той. — Веднага спри!

— О, боже! — простена Лесли.

Ала те не се спряха. Първото момче, много по-едро от Ромеро, се скри зад едно дърво и хукна вдясно, Ромеро, който тичаше бързо и безшумно, го настигна и скочи на гърба му, двамата се олюляха и паднаха на земята. После Ромеро застана отгоре, седнал върху гърдите на момчето. Като продължаваше да вика, Странд дотича при тях и успя да хване китката на Ромеро, който беше вдигнал ръката си на височината на рамото и стискаше в нея малкия нож.

— Да не си полудял? — викаше Странд, като държеше китката му и се бореше, усещайки колко тънка и същевременно колко здрава е ръката му, като жица с протичащ по нея ток. — Ромеро, пусни ножа.

Щом чу името си, Ромеро сякаш дойде на себе си и пусна ножа, обърна се и погледна Странд.

— Добре — отвърна той. Гласът му прозвуча странно спокойно. — Свърши вече.

После се изправи.

Тогава Странд видя, че момчето на земята е Теди Хиц. То се задавяше от плач, цялото му лице бе в кръв, а от една дълбока резка на бузата му продължаваше да шурти още.

— Лесли — промълви Странд колкото може по-спокойно, — влез, моля те вътре, обади се на лекаря, после на мистър Бабкок и им кажи да дойдат тук по-бързо. Хиц е ранен.

— Малко му е — подхвърли Ромеро.

— Ти млъкни — сряза го Странд, когато Лесли хукна към къщата. — Ей, шофьорът — извика той на човека, който стоеше като закован на прага и все още държеше чантите в ръце, — бихте ли дошли да ми помогнете? — Той коленичи до Хиц, който вече се успокояваше. — Хайде, Хиц, Ромеро вече пусна ножа. — После извади носната си кърпа и я сложи върху раната на бузата му. — Можеш ли сам да я държиш?

Хиц кимна през сълзи и притисна кърпата до лицето си.

— Боже господи! — Шофьорът се беше приближил и гледаше втренчено окървавеното момче. — Какво става тука?

— Дадох на копелето един урок — отвърна Ромеро.

Странд забеляза, че и неговото лице е в кръв и говори хрипкаво, сякаш устните му са подути.

— Стига, Ромеро — каза Странд. После на Хиц: — Мислиш ли, че можеш да ходиш?

Хиц кимна и седна. Слава богу, помисли си Странд. Хиц тежеше повече от сто килограма, а шофьорът беше дребен възрастен човек и Странд се съмняваше, че двамата биха могли да го отнесат дори до вратата.

— Madre! — извика Ромеро с отвращение. — Такава малка драскотина, а той пищи като заклан.

— Ти мълчи — рече Странд, като се изправи и хвана Хиц за ръката, за да му помогне да стане. — И те съветвам да започнеш да мислиш сериозно. Ще трябва да отговаряш на много въпроси.

— Искам адвокат — заяви Ромеро. — Имам право на адвокат.

Дори когато успя да накара Хиц да го прегърне през раменете и му каза: „Просто се облегни на мен и върви бавно“, Странд едва не се засмя. Адвокат. Даде си сметка, че в квартала на Ромеро и десетгодишните деца разбират от адвокати.

Ромеро се обърна кръгом и се прибра в къщата. Той беше запалил лампата в общата всекидневна, седеше на една маса и люлееше краката си, когато Странд и шофьорът вкараха драматично залитащия Хиц в стаята.

— По-добре легни — рече Странд на Хиц и си дръж главата нависоко.

Кърпата беше цялата напоена с кръв.

Помогна на Хиц да легне на разнебитената кушетка във всекидневната и да подпре глава на ръката си.

— Мисис Странд вика лекар — каза той. — Сигурен съм, че ще се оправиш. — После се обърна към шофьора, който стоеше в средата на стаята и клатеше глава, като непрекъснато си мърмореше: „Проклети деца, проклети деца…“ — Вие можете вече да си вървите. Всичко е наред. Чака ви дълъг път до града. — Искаше да се освободи от него. Колкото по-малко хора бяха забъркани в тая каша, толкова по-добре. Радваше се, че Хейзън не накара Конрой да ги докара. Можеше да си представи каква история щеше да се види принуден да разкаже на шефа си, ако беше тук.

— Добре, аз си отивам — съгласи се шофьорът. — Не горя от желание да стоя тук цяла нощ, докато дойде полицията.

Полицията, Странд не беше помислил за нея.

— Сигурно ще искате да задържите това. — Шофьорът му подаде ножа. Беше швейцарски войнишки нож и по острието му имаше кръв. — Намерих го навън. Ако можете, не намесвайте името ми в тая работа. Не искам да се забърквам в никакви дела… ще трябва да се бъхтя до Кънетикът за своя сметка всеки път, щом някой адвокат направи възражение. И без това си имам достатъчно неприятности, като карам в Ню Йорк.

— Благодаря — рече Странд и взе ножа. Острието беше дълго не повече от седем сантиметра. Не приличаше на кой знае какво оръжие, но кръвта на Хиц продължаваше да избива през носната кърпа, която държеше на бузата си.

— Твой ли е? — попита той Ромеро, щом шофьорът излезе.

— Отде да знам? — отвърна Ромеро и злобно се изсмя.

За първи път Странд го погледна внимателно на силната неонова светлина във всекидневната. Устните на Ромеро наистина бяха наранени и подути. Дясното му око беше започнало да подпухва и да посинява вече, и той трябваше да го присвива, за да може да вижда.

— Всеки може да си купи такъв нож, в който и да е железарски магазин — добави Ромеро. — Продават ги с милиони. От деветгодишна възраст имам нож. Никога не излизай от къщи без него, както казват по телевизията.

— Слушай, Ромеро — рече тихо Странд, — ти си в беда и аз искам да ти помогна. Трябва да повярваш на това, защото се боя, че ще имаш нужда от всичката помощ, която можеш да получиш. А сега ми разкажи какво се случи. Преди да са дошли лекарят и мистър Бабкок, и полицията.

Ромеро си пое дълбоко дъх и престана да си люлее краката.

— Той ми се нахвърли. Отидох в стаята му по лична работа и той ме смаза от бой. Хиц тежи поне петдесет кила повече от мен, затова реших, че трябва да се срещнем при по-равни условия.

Той отново се ухили и подпухналото му наранено лице се изкриви гротескно.

— Каква беше тази лична работа?

— Лична — отвърна Ромеро.

— Той ме обвини, че съм му откраднал парите — обади се Хиц. Ярката му раирана пижама беше изцапана с кръв. — Няма да позволя някакъв си мръсен мелез да ми отправя такива обвинения и да се измъкне безнаказано.

— Какви пари? — попита Странд, като поглеждаше от едното момче към другото.

— Моите пари — отвърна Ромеро. — И едни писма. Разбил ми е тенекиената кутия и ми е взел парите и писмата.

Лесли се втурна в стаята.

— Алън — каза тя, — лекарят и мистър Бабкок идват веднага. — Тя изгледа втренчено окървавеното момче на кушетката, обезобразеното лице на Ромеро, все още отворения нож в ръката на Странд. — О, това е вече прекалено — промълви Лесли тихо. После се извърна, излезе бързо от стаята и се спусна по коридора към тяхното жилище.

— Какви писма? — попита отново Странд.

— Лични писма — отвърна Ромеро. — От една приятелка. Не обичам никой да чете личните ми писма. Особено дрисльовци като него.

— Не съм виждал никакви твои писма — каза Хиц.

— Мръсен лъжец! — извика Ромеро и Странд пристъпи една крачка, за да застане между масата, върху която той седеше, и кушетката. Но Ромеро не слезе от масата. — Ти ми се подигра за тях, когато дойдох в стаята ти. Чел си ги и още как. Нарече ме Ромеро Ромеото, дебело лайно такова.

— Млъкни — каза Странд.

— Не съм виждал никакви писма — хленчеше Хиц, — изобщо не знам за какво говори.

— Добре — рече Странд, — дайте да оставим писмата засега. Колко пари, казваш, бяха, Ромеро?

— Триста седемдесет и пет долара.

— Какво? — възкликна изненадан Странд. — Колко?

— Триста седемдесет и пет.

— Откъде си взел толкова много пари?

— Искам адвокат — заяви Ромеро.

— Ще ви кажа откъде, мистър Странд — обади се Хиц. — Две-три вечери в седмицата той организира игра на зарове в тяхната стая. Доста от момчетата мислят, че използва фалшиви зарове. И той, и Ролинс. Мелез и негър. Ето какво е вашето училище и не си въобразявайте, че няма да го разглася така, че целият свят да разбере. Баща ми е голяма клечка във Вашингтон и познава всички журналисти там и много други в Ню Йорк…

— Ти по-добре замълчи, Хиц — рече Странд, изпълнен с презрение към дебелото хленчещо момче. — Помъчи се да си държиш устата затворена и да спреш кръвта. — Той въздъхна, като си помисли как би изглеждала тазвечерната случка във вестниците и как ще прозвучи на следващото свикване на управителния съвет на настоятелите на Дънбъри. — Вярно ли е, че вечер организирате с Ролинс игра на зарове в стаята си? — запита той Ромеро.

— Не намесвайте Ролинс — отвърна Ромеро. — Той няма нищо общо с това. Освен че ми е съквартирант.

— Къде е Ролинс?

— Спи. Той не знае нищо за случилото се. Върна се уморен и си легна.

— И ти не му каза нищо, а?

— Ако му бях казал, щеше да слезе при Хиц и да го убие с голи ръце. А на сутринта щеше да изхвръкне като топка. Вън от колежа и от спорта. И без това си има достатъчно неприятности, че е черен. Не искам да го видя смазан, само защото ми е приятел.

— Позволи ми да ти задам един въпрос, Хесус — рече Странд. — Защо смяташ, че точно Хиц ти е взел парите?

— Ако изобщо е имало някакви пари — обади се Хиц. — Тоя глупак се заяжда с мен още от началото на срока. Никак не ми харесват типовете, които приемат в това училище напоследък, и не го крия. Тази страна е свободна и мога да говоря каквото си искам.

— Смятам, че е по-добре да си траеш, Хиц — намеси се Странд, като се мъчеше да изглежда безпристрастен и търпелив, но знаеше, че не успява. — Кажи ми, Ромеро, какво те накара да мислиш, че Хиц ти е взел парите, а не някой друг?

— Имам собствена информация.

— Каква информация?

— Поверителна.

— Кой ти каза?

— Казах, че е поверителна — повтори Ромеро.

— Намери ли парите в стаята на Хиц или писмата, за които спомена?

— Не — отвърна Ромеро.

— Разбира се, че не е — намеси се Хиц. — Защото нищо не съм вземал. Ако изобщо някой е вземал нещо. Този човек е луд, мистър Странд, той мрази целия свят, особено белите хора. Дори учителите тук да бяха страхливи като мишки, пак биха признали всички, без изключение, дори и вие, че предпочитат това копеле никога да не е чувало за Дънбъри.

— Внимавай какво говориш ей, дебел — каза Ромеро, — или ще ти кръцна и другата бузка и ще ти резна задника за десерт.

Заплахата напомни на Странд, че още държи окървавения нож отворен. Затвори го и го пусна в джоба на палтото си.

— Ромеро — рече той, — нищо не печелиш от това, че говориш като…

Вратата се отвори и влязоха доктор Филипс и мистър Бабкок. Бабкок се смръзна на мястото си, като видя картината пред очите си.

— О, боже! — промълви той.

Лекарят кимна на Странд, погледна с любопитство Ромеро, после се наведе над Хиц и каза:

— Дай да видим сега какво има.

След това махна напоената с кръв носна кърпа от лицето на Хиц и я пусна на земята, присви очи зад очилата си, наведе се над главата на Хиц и докосна леко ранената му буза.

— По-добре ще бъде да го преместим в амбулаторията. Ще има нужда от почистване и шевове. Доста шевове.

— Боли — изхленчи Хиц, а долната му устна трепереше.

— Разбира се, че ще боли — отвърна лекарят. — Трябва да боли.

Той беше грубоват човек, умел и бърз, и нямаше навик да глези младежите. Отвори чантичката си, извади голям тампон марля и превърза раната с нея. Марлята веднага почервеня. Лекарят си свали палтото.

— Сложи това отгоре, стани и аз ще ти помогна да стигнеш до колата ми.

— Не знам дали ще мога да ходя… Изгубих доста…

— Глупости — рече лекарят. — Ставай. Раната е само повърхностна. Красотата ти няма да пострада.

Хиц се направи, че се олюлява, като ставаше от кушетката. Лекарят му помогна да облече палтото и го закопча. Ромеро беше навел глава и гледаше изпод сведените си клепачи, очите му бяха тъмни и изпълнени с презрение.

— Може би има нужда от морфин — обади се той, — за да изтърпи ужасната болка.

— Стига вече, млади момко — сряза го Бабкок. За първи път Странд чуваше сурови нотки в гласа на директора.

— Бабкок — каза лекарят, като спря на вратата, сложил леко ръка върху ръката на Хиц. — Предлагам да извикате полиция.

— Полиция — повтори обезумял Бабкок. — О, боже! Наистина ли мислите, че е необходимо?

— Ако искам да запазя разрешителното си да практикувам — отвърна лекарят — и ако вие искате да останете в училището, необходимо е.

— Разбира се — рече Бабкок. — Просто… досега не се е случвало такова нещо. Разбира се. Ще се обадя.

— Кажете им да дойдат в амбулаторията. Сигурно ще има разследване. Междувременно, млади човече… — Той млъкна и се загледа в Ромеро. — Аз май те познавам, а? От футболния отбор ли?

— Да — отвърна Ромеро. — Казахте ми, че съм луд, дето играя.

— Как ти беше името?…

— Ромеро — отговори момчето.

— Считай се под граждански арест. Аз съм гражданинът[1]. Ще се видим в амбулаторията.

След излизането на Хиц и лекаря за миг настана тишина. Странд беше доволен, че не трябва да гледа повече окървавеното лице на Хиц. Бабкок въздъхна и впери поглед в кушетката, вдигна очилата на челото си, после отново ги смъкна. Странд забеляза, че Бабкок не носеше вратовръзка. За първи път го виждаше без вратовръзка. Сигурно е бил легнал с дебелата си жена, когато Лесли се е обадила, и той се е облякъл набързо.

— Кушетката ще трябва да се почисти — обади се Бабкок. — Цялата е в кръв. Какво ще кажа на полицията? — Той изглеждаше безпомощен. — Нямам представа какво се е случило. Тук има ли телефон?

— В сутерена има автомат — обади се Ромеро.

— Благодаря — каза Бабкок и тръгна към стълбите за сутерена, после се спря. — О, боже — рече той, потупвайки джобовете си. — Оставих всичките си пари на тоалетката. Бях си легнал и… Алън, имаш ли?…

Странд бръкна в джоба си. Имаше само банкноти.

— Съжалявам — отвърна той.

— Можете да изберете номера на полицията за спешни случаи — предложи Ромеро. Странд имаше чувството, че Ромеро се забавлява. — Ще дойдат за три минути, със сирени, светлини и тъй нататък.

— Ще събудят всички — каза Бабкок. — Мисля, че няма нужда да…

— Ще ида у нас и ще позвъня оттам — предложи Странд.

— Поне да знаех за какво е цялата тази работа — промълви жално Бабкок.

— По-късно ще ви обясня.

Странд мина по коридора и влезе в своята всекидневна. Лесли седеше на стола пред пианото, без да свири. Тя се обърна, когато го чу да влиза.

— Е? — попита тя.

— Пълна каша. Сега нямам време да ти разправям. Нищо сериозно. — В този миг му се прииска да си вярва. — Трябва да се обадя на полицията.

Потърси номера в указателя на масичката до телефона и позвъни. Дежурният каза, че името му е Лиъри, сержант Лиъри.

— Сержанте — рече Странд, — бихте ли изпратили някого в амбулаторията на Дънбъри, колкото е възможно по-бързо?

— От какъв характер е инцидентът? — запита сержант Лиъри.

— Станало е… сдърпване… сбиване между две от момчетата. Едното от тях е ранено…

— Има ли нужда от линейка?

— О, мисля, че не. Лекарят го прегледа. Раната е повърхностна. Порязване. — Той прочисти гърлото си. — Едното от момчетата имаше нож.

— В Дънбъри? — Лиъри, изглежда, бе смаян. В процента на престъпленията в селото и в околностите му не влизаха много среднощни намушквания с нож.

— Беше краят на празника. — За да защити честта на училището, Странд реши, че трябва да даде някакво обяснение. — Не е имало дежурен преподавател. Можете ли да изпратите човек?

— Ще дойде. В амбулаторията ли казахте?

— Да.

— В коя част на училището е това? Източна? Западна?

Странд се обърка. Той затвори очи и се помъчи да си спомни от коя страна на училището изгрява слънцето. Каза на сержант Лиъри „източната“ и сержантът отвърна:

— Добре. Виновникът задържан ли е?

За миг Странд не можа да свърже тази дума със събитията от вечерта. После се сети за Ромеро.

— Да — отговори той, — задържали сме го.

Когато затвори, Лесли се засмя. Смехът й прозвуча малко налудничаво.

— Приличаш на детектив от някой филм — подхвърли тя.

— Скъпа, мисля, че по-добре ще е да не ме чакаш. Трябва да отида в амбулаторията с Ромеро и Бабкок, там ще бъде полицията и не се знае колко ще продължи. Ще ти разкажа всичко, като се върна.

— Виновник — рече Лесли. — Чудя се колко ли виновници има в училището. Да можех да погледна само бюлетина на учениците, завършили през двехилядната година, и да видя колко възпитаници на Дънбъри ще бъдат зад решетките по това време.

— Съжалявам, мила, че ти…

— Вината не е твоя — прекъсна го тя. — Гледай да не си лягаш много късно. Трябва да ставаш рано сутринта.

Той я целуна и се върна в общата всекидневна. Чу, че Лесли заключи вратата след него.

[1] Всеки гражданин на САЩ има законно право да задържа извършители на углавни престъпления. — Б.пр. ↑

3

Когато стигнаха в амбулаторията, като двамата мъже вървяха от двете страни на Ромеро, лекарят току-що бе свършил да почиства раната върху бузата на Хиц и му слагаше местна упойка, преди да започне да го шие. Хиц охкаше и ронеше сълзи. Ромеро го изгледа презрително, но нищо не каза. Седна на едно столче, извади кутия с цигари, запали и взе да пуска димни колелца. Лекарят бе прекалено зает с Хиц, за да забележи това веднага, но като го видя, изгледа кръвнишки Ромеро и го сряза:

— Тук не се пуши, млади човече.

— Извинявайте — рече Ромеро и изгаси цигарата си. — И благодаря. Сигурно току-що сте ме спасили от рак, докторе.

— Запази шегите си за полицията — отвърна лекарят и започна да вдява една игла. Хиц го наблюдаваше с ужас. — Алергичен ли си към пеницилин?

— Не знам.

— Е, ще опитаме — рече лекарят и посипа раната с праха. — Бузата ти изтръпна ли вече? — Той натисна с показалеца си в гумена ръкавица бузата над раната. — Усещаш ли нещо?

— Май че не.

Странд трябваше да се извърне, докато лекарят зашиваше дългия разрез с бързи кратки бодвания на иглата и сръчно върза първите възелчета. Срамуваше се, че му се гади, особено след като Бабкок и Ромеро следяха операцията с интерес.

Тъкмо когато доктор Филипс свършваше, превързвайки бузата на Хиц, вратата се отвори и влезе един полицай. Имаше вид на човек, когото току-що са вдигнали насила от постелята.

— Сержантът каза, че е било извършено престъпление. Какъв е характерът на престъплението?

— Аз съм характерът на престъплението — отговори Ромеро. — Намушках го.

— Арестуван си. Мой дълг е — съобщи официално полицаят, — да те предупредя, че всяка твоя дума може да бъде използвана срещу теб и че имаш право да извикаш адвокат.

— Точно това искам: адвокат — рече Ромеро. — Познавате ли някой добър адвокат? Най-близкият, когото познавам, се намира на Сто трийсет и седма улица в Ню Йорк.

Полицаят не му обърна внимание.

— Оръжието намерено ли е?

Странд извади ножа от джоба си и го даде на полицая.

— Благодаря ви. Ще бъде необходимо като доказателство.

— Свършихте ли, докторе?

— Да — отвърна лекарят и свали гумените си ръкавици.

— По-добре да тръгваме към участъка — рече полицаят. — Дай си ръцете, момче.

Ромеро се усмихна и протегна ръце.

— Страх ви е да не избягам от колата ли, господин полицай?

— Умишлено нападение със смъртоносно оръжие — каза полицаят. — Време е да започнеш да приемаш нещата сериозно.

— По-малък номер, моля — рече Ромеро, когато полицаят извади чифт белезници.

— Смятате ли, че е абсолютно необходимо, господин полицай? — запита Бабкок. — Сигурен съм, че той ще се държи… както трябва…

— СУП, сър — обясни полицаят. — Стандартно установена процедура. Има го в правилника.

— А — каза Бабкок, — в правилника. — И въздъхна.

— Хайде, момче. — Полицаят дръпна белезниците и Ромеро се смъкна от масата.

— Нали нямате нужда от мен? — попита доктор Филипс.

— Бяхте ли свидетел на престъплението?

Лекарят поклати глава.

— Добре. По-късно може да се наложи да опишете раната. Но тази вечер няма да има нужда повече от вас.

Бабкок, Странд и Хиц, по чието лице още се стичаха сълзи, тръгнаха след полицая, който държеше Ромеро за лакътя на път към вратата.

— Ромеро — рече лекарят, — отсега нататък те съветвам да се упражняваш само във футбола.

— Ще отида да си взема колата, господин полицай — каза Бабкок, — и ще се срещнем в участъка.

Те наблюдаваха как полицаят вкара Ромеро отзад в полицейската кола и заключи вратата. Между задната и предната седалка имаше метална мрежа и Ромеро приличаше на животинче, затворено в клетка, което мига от светлината над главата му. Полицаят седна зад волана и потегли. Бабкок въздъхна.

— Ще ида да взема колата. Ще се върна веднага. Мисля, че Хиц не трябва много да се движи в сегашното си състояние.

И тръгна през двора на училището.

Странд остана сам с Хиц.

— Престани да подсмърчаш — каза той, ядосан на момчето.

— Щеше да ме убие. Сега щях да съм мъртъв, ако вие случайно не бяхте дошли.

— Ако е искал да те убие — отвърна Странд, — мисля, че щеше да вземе нещо по-опасно от едно джобно ножче със седемсантиметрово острие.

— Нямаше да мислите, че това ножче е толкова безопасно, ако се беше нахвърлил с него върху вас… или върху жена ви. Или върху надутата ви дъщеря, която беше на футболния мач — рече Хиц и избърса течащия си нос с опакото на ръката. — Тогава щяхте да вдигнете врява до бога и да настоявате обществото да бъде защитено от мелезите и черните.

— Боя се, че твоят и моят речник не съдържат едни и същи думи.

Странд изпитваше желание да свре Хиц в някой тъмен ъгъл и да го удари по разреваното лице.

— Само едно нещо ще ви кажа — заяви Хиц, — по-добре да го затворят за дълго, иначе ще си имат работа с баща ми…

— Мисля, че съдията няма да се уплаши от баща ти. Признай си, Хиц, ти ли взе парите и писмата?

— Никога не съм ги пипал. Нищо не зная за тях. Не е задължително да ми вярвате. Идете претърсете стаята ми и вижте дали казвам истината. Той просто нахълта при мен и започна да крещи. Аз дори не знаех за какво крещи. Известно ми е, че е ваш любимец, мислите го за адски умен, гения на гетото. Всички знаят за него. Искате ли да чуете как му викат другите? „Хохо, момчето от джунглата. Големият експеримент!“ Опит да се превърне малка горила в човек. Виждате ли сега какво излезе от вашия експеримент, мистър Странд? — Гласът на Хиц стана креслив, като внезапно се повиши. — И кой плаща за всичко това? Аз! Ако имате желание да правите някакви други благородни експерименти, съветвам ви да ги извършите другаде. И използвайте епруветки.

— Нямам нужда от твоите съвети, Хиц — отвърна Странд. — Съжалявам за случилото се и много ми е мъчно, че си пострадал. Но не ми е чак толкова мъчно, че да стоя тук и да слушам повече твоите лекции за обществото. Сега млъкни и се приготви да разкажеш на полицията как точно се случи всичко, без да философстваш.

— Той можеше да ме убие — измърмори Хиц, като прекъсна последните му думи.

Светлините от колата на Бабкок ги осветиха за миг, преди тя да спре. Хиц седна отзад, а Странд отпред до Бабкок.

При пристигането си в участъка завариха Ромеро да стои пред бюрото на сержанта без белезниците, а младият полицай беше редом с него.

— Няма да чуете нищо, докато не дойде адвокат — повтаряше непрекъснато Ромеро. — Не съм длъжен да ви казвам дори името си.

— Ние го знаем — рече търпеливо сержантът.

— Ето го престъпника. — Ромеро посочи Хиц. — Той е крадец. Искам да бъде подведен под отговорност. За обир.

— Ще стигнем и дотам, когато му дойде времето — рече спокойно сержантът. — Имаш право да се обадиш веднъж по телефона. На адвоката си, ако искаш.

— Нямам пари за адвокат. Това копеле ми открадна всичко. В себе си имам само шест долара. Можете ли да ми кажете къде мога да намеря адвокат посред нощ за шест долара?

Сержантът си играеше с джобното ножче, оставено на бюрото пред него, като го отваряше и затваряше шумно.

— Утре ще ти вземем служебен защитник. А дотогава, Джак — обърна се той към полицая, — сложи го в някоя килия. Аз ще проуча от тези трима господа как стоят нещата, а утре сутринта ще запишем показанията на момчето.

— Хайде, приятелче.

Полицаят стисна Ромеро за ръката и го поведе навътре, където Странд видя две килии, и двете празни.

— А сега, младежо — обърна се сержантът към Хиц, — започвай…

Беше около три часът сутринта, когато сержантът престана да ги разпитва, като ги караше да повтарят думите си по няколко пъти и записваше отговорите им в един формуляр, взет от кантонерката до стената зад гърба му.

— Добре, господа, благодаря ви и лека нощ — каза накрая той. — Вече можете да си вървите. Утре има заседание на съда, момчето ще може да се яви пред съдията и той ще му определи защитник.

— Ще извикаме адвоката на училището — рече Бабкок. — А сега няма ли да може да се върне обратно с нас? Ако го освободите под моя гаранция? Аз ще имам грижата да го доведа тук сутринта.

— Боя се, че не, сър — отговори сержантът. — Съдията ще определи каква да бъде гаранцията. А ти, Джак — нареди той на полицая, — придружи Хиц обратно до училището и претърси стаята му. Ще ви бъда благодарен, ако вие, господа, отидете с него и бъдете свидетели на обиска. Съжалявам, Хиц, трябва да проверим дали няма някакви доказателства, подкрепящи обвинението на Ромеро срещу теб. Разбира се, имаш пълно право да не позволиш на нашия служител да влезе в стаята ти. Тогава е необходимо да вземем разрешение за обиск. Но тъй като можем да го получим едва сутринта, ще трябва да те задържим тук през нощта.

На Странд му се стори, че долови как очите на сержант Лиъри проблясват злорадо при тези думи. На сержанта никак не му беше забавно, докато слушаше задавения от хленч разказ на Хиц за събитията през нощта, и изгледа замислено момчето, когато Хиц спомена за връзките на баща си във Вашингтон.

— Всеки, който иска, може да претърси стаята ми — заяви високо Хиц. — И мен също. По всяко време. Нямам какво да крия.

Той започна да обръща джобовете си, като разпиля дребни монети и банкноти и накрая удари със замах портфейла си.

— Чудесно — каза сержантът, когато Хиц свърши. — Може да си вземеш парите. Ще напиша всичко това на машина и ще можете да го подпишете утре сутринта.

Хиц се качи в колата с полицая, а Странд и Бабкок ги последваха с колата на Бабкок.

— Каква ужасна нощ — въздъхна уморено Бабкок зад волана. — Никога досега в Дънбъри не се е случвало подобно нещо. Имало е, разбира се, някои дребни кражби, но такова насилие… — Той потръпна. — Какъв късмет, че сте пристигнали с жена си точно тогава. Иначе един бог знае какво можеше да се случи. Надявам се, Лесли не се е разстроила прекалено много, макар че, трябва да призная, изглеждаше възхитително спокойна, когато ми позвъни.

— Да, тя достойно се справя с положението — рече Странд.

— Кой според теб е прав и кой крив в цялата тази работа? — запита Бабкок. — Нямам предвид това с ножа. Дори да бях най-милосърдният човек на света, пак не бих могъл да простя на едно момче, което вдига оръжие срещу другаря си. Ти как смяташ — някакво ужасно недоразумение ли е станало или какво? Ромеро каза ли ти защо мисли, че Хиц му е откраднал парите? Попита ли го?

— Да, попитах го — отговори Странд.

— И какво?

— Каза, те е поверително. Не знам какво точно означава това.

— Сигурно си страшно разочарован — продължи Бабкок. — Ромеро започна толкова добре.

— Не се чувствам разочарован — отвърна категорично Странд. — Чувствам се виновен. Ужасно виновен. Боя се, че допуснах вярата ми да надделее над здравия разум. Неговото място е на улицата, а не в такова училище. Аз сбърках природната интелигентност с културното държане.

— Не бива да виниш себе си. Нито пък мистър Хейзън. — Бабкок свали едната си ръка от кормилото, за да докосне леко ръката на Странд. — Просто нещастно стечение на обстоятелствата. Никой не би могъл да го предвиди. Отровено казано, когато започна срокът, не вярвах, че момчето ще изкара годината. Но не заради такова нещо. Мислех, че ще му омръзне, че няма да се подчинява, че няма да може да спазва дисциплината, нещо подобно. Според теб дали ще го затворят?

— Надявам се — отвърна горчиво Странд. — Така бих постъпил и аз, ако бях на мястото на съдията.

— Хайде, хайде, Алън — каза тихо Бабкок. — Защо не отложим присъдата, докато не научим всички факти?

— Не мога да я отлагам, след като видях Ромеро да гони Хиц с нож в ръката.

Няколко минути пътуваха в мълчание и после Странд се обади:

— Сигурно ще си имате големи неприятности с настоятелите. Ако искат да направите някакво жертвоприношение, може да хвърлите вината върху мен и още същия ден ще получите оставката ми.

— Съмнявам се, че ще се стигне чак дотам — рече Бабкок, но не изглеждаше много убеден.

Когато пристигнаха, полицаят ги чакаше с Хиц в колата пред „Молсън Резидънс“. Всички влязоха през празната обща всекидневна и заедно се изкачиха по стълбите на първия етаж. Странд се учуди, че никое от момчетата не се беше събудило. Боричкането в стаята на Хиц и бягството му долу на двора сигурно са станали много тихо, ужасно тихо. Хиц бе единственото момче в пансиона, което имаше самостоятелна стая. Дали се дължеше на връзките на баща му или на факта, че никое от момчетата не искаше да живее с него, Странд не знаеше.

Стаята беше малка, и с изключение на кръвта по килимчето и по неоправеното легло странно чиста. Странд и Бабкок стояха на вратата, тъй като вътре нямаше достатъчно място за всички, докато полицаят отваряше методично чекмеджетата, погледна под леглото, отметна одеялото, обърна килимчето, претършува дрехите на Хиц, които бяха окачени в шкафа.

— Нищо — заяви след десет минути той.

— Нали ви казах — обади се Хиц. В амбулаторията и в полицейския участък той беше смъртноблед, с изключение на кървавите резки по бузата си и по врата, но сега лицето му бе възвърнало цвета си. — Можехте да си спестите разходката. Нали ви казах, че не съм му вземал парите.

— Струва ми се, че най-добре е да си лягаш и да си почиваш, синко — каза полицаят. — Аз ще си вървя.

Оставиха Хиц в стаята му, успокоен и тържествуващ, и слязоха заедно по стълбите. Странд пожела „лека нощ“ на полицая и на Бабкок в общата всекидневна. Останал сам, той се отпусна за няколко минути на един стол. Чувстваше се твърде изтощен, за да се яви при Лесли, без да си почине поне малко.

Затвори очи и се помъчи да си спомни точните движения на полицая, докато претърсваше стаята на Хиц, като пресмяташе възможностите човекът да е пропуснал тъкмо мястото, където да са били парите. Ако ги беше намерил, нямаше да се докаже, че Ромеро не е извършил престъпление, но щеше да бъде поне смекчаващо вината обстоятелство, от което нападението на Ромеро срещу Хиц щеше да изглежда по-малко безсмислено, свирепо и неоправдано. Но като отметна наум местата, които полицаят провери, Странд не можа да се сети за нито едно пропуснато ъгълче. Той въздъхна, отвори очи, стана и дълго гледа кървавото петно на кушетката в общата всекидневна, където Хиц бе лежал, притиснал носната кърпа на Странд до бузата си. Кърпата още беше на пода, пусната там от лекаря, преди да прегледа раната. Кръвта бе засъхнала вече, придобила тъмно ръждив цвят, а платът се бе вкоравил. Странд се наведе и я вдигна.

После изгаси светлината и тръгна по тъмния коридор към вратата на своето жилище. Спомни си, че Лесли я бе заключила, и затърси ключа в джоба си. Но когато го пъхна в ключалката, видя, че е отключено. Отвори вратата и се вгледа във всекидневната. Всички лампи светеха.

— Лесли! — извика той. — Лесли!

Отиде в спалнята й. И там лампите светеха. Вратата на шкафа й беше широко отворена. Видя, че повечето от дрехите й ги нямаше. Тогава забеляза бележката върху тоалетката й.

Взе я с разтреперана ръка и се втренчи в нея. Почеркът беше нервен, съвсем необичайно за хубавия краснопис на Лесли.

Скъпи — прочете той. — Прости ми. Просто не бих могла да издържа да остана още една нощ тук. Обадих се на Линда и я попитах дали сериозно иска да ме вземе със себе си в Париж. Тя отговори положително и аз й казах, че веднага тръгвам с колата за Ню Йорк и утре ще мога да замина с нея. Не се тревожи за мен, миличък. И моля те, много те моля, пази се. А преди всичко за нищо не се обвинявай. Обичам те с цялото си сърце.

Лесли.

Той остави внимателно бележката на мястото й и я изглади с ръка. После затвори вратата на шкафа, изгаси лампите и отиде в своята стая, съблече се и си легна. Не нагласи будилника. Бабкок ще разбере, че не би могъл да има часове през този ден.

— Разбира се, цялото училище говори за това — казваше Бабкок.

Беше единайсет часът сутринта и двамата с Бабкок отиваха с неговата кола в съда.

Странд се събуди рано, но остана в жилището си, без да, обръща внимание на звънеца за закуска и после за часовете. Опита се да се свърже с Линда, но линията даваше заето всеки път, щом набереше номера, и накрая той се отказа. Лесли не му се обади и Странд изпрати телеграма на Линда с молба да му позвъни. Знаеше, че е глупаво да се безпокои, че Лесли може да е катастрофирала по пътя за града. Ако нещо се беше случило, все някой щеше да се свърже с него. Но той не можеше да се освободи от видението как Лесли, развълнувана и объркана, се отклонява от пътя, блъска се в едно дърво и лежи окървавена в някоя канавка. Позвъни и в кантората на Хейзън, но една секретарка му обясни, че мистър Хейзън е заминал рано сутринта за Вашингтон. Конрой го е закарал до летището, добави секретарката, и не знаела къде може да бъде намерен мистър Хейзън, нито кога ще се върне.

— Естествено — каза Бабкок, като караше бавно и внимателно, — това момче Хиц е разпространило новината още щом е станало тази сутрин. С някои страхотни преувеличения, предполагам, съдейки по онова, което стигна до ушите ми. Освен това се е обадило на баща си и той ми позвъни и се държа… ъъ… доста недвусмислено с мен. Всъщност заяви, че ако съм се опитал да замажа скандала — точно тази дума употреби, скандала, — щял да ме уволни. Заплаши също, че ще съди училището, задето е проявило престъпно нехайство, като е пренебрегнало една явна опасност — това е Ромеро, разбира се, — и заяви, че ще го прати в затвора. И за да се увери, че съм наясно, че не е… особено доволен, ми каза, че ако накараме сина му да отговаря по обвинение за кражба, той щял да ни призове като съответници в наказателно дело за клевета. Семейството им не е от най-любезните.

Бабкок се усмихна тъжно. Лицето му беше посивяло и напрегнато, очите му — зачервени и насълзени. Ръцете му стискаха кормилото толкова силно, че кокалчетата на пръстите му бяха побелели.

— Тази сутрин сте имали доста работа — рече Странд.

— Било е и по-лошо — отвърна Бабкок. — Една сутрин осемдесет момчета се събудиха с повръщане и силна диария. Помислихме, че е коремен тиф. Оказа се, че е от пастите, които ни бяха дали за десерт предната вечер. Съществува теория, че учителите живеят до дълбока старост. — Той се засмя тихо. — Остаряла мъдрост.

— Какво смятате, че трябва да предприемем? — попита Странд.

— Боя се, че първото нещо, което трябва да предприемем, е да изключим Ромеро. Ако не го направим, може би ще изгубим половината си ученици.

Странд кимна.

— Той сам си го докара.

— Все едно, голяма трагедия е — рече Бабкок. — Следващото нещо, което се надявам да направя, е да го спася от затвора по някакъв начин. Ще се опитам да измоля поне да го пуснат условно. Обадих се на училищния адвокат, той вече се е срещнал с Ромеро и ще ни чака в съда. Надявах се да го избегна. Затова се помъчих да се свържа с мистър Хейзън да видя дали не познава някой друг тук. Ако родителите — особено онези като мистър Хиц — научат, че плащаме от училищните средства за защитата на Ромеро… — Той сви рамене и не довърши изречението. — Как понася Лесли всичко това?

Странд очакваше този въпрос, макар да се надяваше, че няма да бъде зададен.

— Боя се, доста зле. Тя се възползва от вашето любезно предложение да си вземе болнични и ще отсъства няколко седмици.

— Замина ли вече? — Веждите на Бабкок се вдигнаха учудено.

— Да.

— Не я упреквам. Ако можех, и аз бих заминал — усмихна се уморено Бабкок.

Той вкара колата на едно място за паркиране пред бялата сграда на съда, украсена с колони и облицовка с дъски. — Хубаво здание — забеляза той, — построено е през 1820 година. Какви ли неволи са шествали по коридорите му.

Адвокатът на училището се казваше Холингсбий. Той ги чакаше пред вратата на съдебната зала. Беше пълен и червендалест, облечен в хубав тъмен костюм. Гласът му съответстваше на външния вид — беше плътен и превзет.

— Скоро ще доведат момчето — каза той, след като бе представен от Бабкок и кимна вежливо на Странд. — Говорих с него и се боя, че си имаме работа с трудно дело. Ромеро изобщо не иска да ни съдейства. Няма да даде показания. Заяви, че няма да си отвори устата. Може би така е по-добре. Но в съда нямало да обясни дори защо е постъпил така, макар че е казал на полицията, че Хиц е откраднал парите му. „Нека направят най-лошото — заяви ми той, — какъв е смисълът да говоря?“ Аз съм бил този, който имал думата в тая работа, и съм могъл да казвам каквото си искам. Изглежда, знае повече за закона, отколкото е полезно за него. Не можели да го принудят да се инкриминира и той нямало да го направи. Съжалява, че изобщо е говорил пред полицията. Държи се враждебно — може би е обяснимо защо, — но с това няма да спечели никакви симпатии в съда. Известни признаци на разкаяние биха му били от полза. — Адвокатът вдигна рамене. — Но това сякаш не е в неговия стил. Казва, че мистър Странд го е видял да тича след Хиц с ножа и че бил признал и пред мистър Странд, и пред полицията, че е използвал ножа срещу Хиц. Всички в съда щели да му се смеят, ако се престорел, че не е намушкал Хиц. Всъщност, ако искате да чуете моето мнение, той се гордее с това и иска всички да разберат, че го е направил. Отказа да сподели защо подозира, че Хиц е крадецът. Винаги бил знаел, че някой ден ще свърши в затвора, имал много приятели, които са били там, и не го било страх. Държането му, трябва да призная, няма да допадне на съдията. Нито на съдебните заседатели, що се отнася до това. Той е над осемнайсет години и ще го съдят като пълнолетен. А и ние пледираме в едно малко градче в Кънетикът, а не в Ню Йорк или в Чикаго, където подобни намушквания с нож, явно без намерение за убийство, се смятат почти за нормална част от ежедневието. Аз ще направя всичко каквото мога, разбира се… — Гласът на адвоката се понижи и стана меланхоличен. — Но не съм настроен особено оптимистично.

— Какво можете да направите? — запита Бабкок.

— Ще използвам произхода на момчето. Израснало в беден квартал, в мизерно разбито семейство и прочие, и прочие. Както обикновено. Провалянето на една обещаваща кариера в момент на емоционално неравновесие, нещо от този род. Не е кой знае какво. Може би съдът ще разреши да пледираме за едно по-леко наказание, дори за условна присъда.

— Ние с какво можем да помогнем? — запита Бабкок.

Адвокатът разтвори безпомощно ръце.

— Да бъдете свидетели и да обрисувате моралния лик на обвиняемия. Кажете всичко, което смятате, че може да бъде от полза. Не забравяйте, че ще говорите под клетва.

Странд знаеше, че каквото и да каже за характера на Ромеро, то няма да е истина. Да спомене ли за откраднатите томове на „Историята на упадъка и гибелта на Римската империя?“ Не, ако не иска да види момчето в затвора.

Докато стояха там, по коридора се появи Хиц. Голямата превръзка на бузата му придаваше драматичен вид на едната половина от лицето му. Дрехите просто пращяха на него. Странд забеляза, че панталоните му са разкопчани. Хиц погледна тримата мъже с неприязън, но, се спря и ги поздрави.

— Добро утро, мистър Бабкок. — Той пренебрегна демонстративно Странд. — Баща ми каза, че ще се свърже с вас, сър. Успя ли да ви намери?

— Да, успя — отговори Бабкок.

— Той много се разстрои, като му съобщих за случилото се — добави Хиц.

— Така изглеждаше — рече Бабкок. — Е, ще влизаме ли?

— Не си мислете, че ще облекча положението на Ромеро — продължи Хиц. — Или вашето, мистър Странд.

— Благодаря за предупреждението — каза Странд. — Закопчай си панталоните. Нали не искаш да те подведат под отговорност за обида на съда?

Лицето на Хиц почервеня и той още се бореше с ципа, когато влязоха начело със Странд в съдебната зала, където сержант Лиъри чакаше да даде показания. Сред малкото присъстващи Странд забеляза една млада жена, в която позна репортерката на местния вестник — седеше на първия ред с бележник на коленете и молив в ръка. Бабкок също я видя и прошепна:

— Боя се, че новината бързо се е разчула. Тя не е дошла тук, за да гледа как съдията определя глоби за неправилно паркиране.

Ромеро влезе с полицая, който го беше арестувал. Поне не е с белезници, помисли си Странд. Изглеждаше дребен и слаб в тъмния пуловер, който Странд му бе купил от „Брукс Бръдърс“. Той се усмихна, когато минаваше покрай Хиц, и каза „добро утро“ на директора и на Странд. Адвокатът го придружи до масата, поставена пред съдийската скамейка.

Съдията влезе откъм съдийската стая и всички станаха. Викачът обяви откриването на заседанието и присъстващите седнаха, с изключение на Ромеро, неговия защитник и двамата полицаи, които останаха прави пред скамейката.

Областният прокурор прочете обвинението монотонно и провлечено. Ромеро оглеждаше с любопитство залата, сякаш не се интересуваше какво говори той, а беше заинтригуван от старинната й архитектура.

Областният прокурор свърши и съдията попита:

— Какво ще пледира защитникът?

— Невинен, уважаеми господин съдия — отговори бързо, адвокатът.

Ромеро погледна присмехулно съдията. Съдията се взря в него.

— Аз не признавам този съд — заяви Ромеро.

Странд изохка. Телевизията, помисли си той, хилядите часове с адвокатите от телевизията.

Съдията въздъхна.

— Сега няма да се занимаваме с това, мистър Ромеро. Постановявам да останете на разположение на съда за процеса — каза той. — Определям гаранцията да бъде десет хиляди, долара.

Странд чу как Бабкок ахна. Той слушаше само с половин ухо, докато адвокатът спореше за намаляване на сумата, а областният прокурор подчертаваше сериозността на делото и опасността за ищеца, ако ответникът, който бе признал извършеното от него насилие и не показваше, че се разкайва за това, бъде пуснат да се разхожда на свобода.

— Гаранцията остава десет хиляди долара — произнесе се съдията. — Следващото дело, моля.

Репортерката пишеше, без да вдига глава, когато Ромеро, с полицая и адвоката от двете му страни, тръгна по пътеката към изхода. В момента, в който тримата минаваха покрай Хиц, той вдигна средния си пръст с подигравателен и неприличен жест. Ромеро се спря и Странд си помисли за миг, че той ще се нахвърли върху Хиц. Но Ромеро само каза достатъчно високо, че да го чуе цялата зала:

— И твоето време ще дойде, дебелак такъв.

После се остави полицаят да го изведе навън.

— О, боже господи! — въздъхна Бабкок. Той поклати тъжно глава. — Ужасявам се, като си помисля какво ще напише тази млада дама за сутрешния брой на вестника. — Свали очилата си и ги избърса с носната си кърпа, сякаш се опитваше да изтрие това, което бяха видели в съдебната зала. — Е — добави той, — по-добре да се прибираме в училище. — В колата на връщане попита: — Алън, мислиш ли, че мистър Хейзън ще иска да внесе гаранцията?

— Десет хиляди долара? — възкликна Странд. — Не бих се осмелил да правя догадки.

В училището се върнаха по обяд и Странд изпита облекчение, че няма да бъде принуден да вижда никого от учениците или преподавателите, когато Бабкок го свали пред входа на „Молсън Резидънс“. Като слизаше от колата, почувства, че краката му се огъват под него, и се уплаши, че няма да може да стигне до вратата.

— Ако не възразявате — каза той на директора, — бих искал да не се явявам за храна и в клас за ден-два.

— Разбирам — отговори Бабкок. — Ако можех, аз не бих се явявал една година.

— Ще опитам да се свържа с мистър Хейзън. Ако успея, ще ви съобщя какво е казал.

Бабкок кимна и потегли. Странд влезе в пансиона. Мисис Шилър бе коленичила на пода до кофа сапунена вода и с четка търкаше кушетката. Тя се изправи, когато Странд влезе.

— Ама че работа! — Върху пълничкото й майчинско лице, което винаги изглеждаше зачервено, сякаш е стояла пред някаква невидима фурна, бе изписана болка.

— За двайсет години тука никога не се е случвало подобно нещо. — Тя се огледа, като че се страхуваше да не я чуе някой. — Трябва да ви кажа нещо, мистър Странд. Но искам да ми обещаете, че няма да се разчуе.

— За това, което стана снощи ли?

— Да, за снощи.

— Обещавам.

— Може ли да влезем у вас? — Тя говореше шепнешком. — Не съм се качвала горе и някое от момчетата може да е решило да не ходи на обяд, а аз не искам никой да ни чуе.

— Разбира се — отвърна Странд и тръгна пред нея по коридора, отключи вратата и я отвори. Жената влезе след него във всекидневната.

— Мистър Странд — започна тя, — не зная как да ви го кажа, но се боя, че за всичко съм виновна аз.

Беше на границата да се разплаче.

— За какво сте виновна?

— Дето Ромеро намушка онуй момче Хиц.

— Как така? — попита остро Странд.

— Като дойдох снощи, за да ви оправя леглата, беше по време на вечерята и аз си мислех, че всички момчета са вън от пансиона. Чух, че някъде чука радиатор, и се качих да го изключа. Беше в коридора, точно на площадката пред стълбите. Вентилът му се беше нещо повредил и аз се опитвах да го оправя, когато видях едно момче да излиза от стаята на Ромеро. Беше младият мистър Хиц. Попитах го защо не е на вечеря. Отвърна ми, че не бил гладен, бил изял няколко сандвича по пътя на връщане за училище. И си влезе в стаята. Не обърнах внимание. На по-големите момчета им е разрешено да пропускат вечерята в края на празничните дни. Прибрах се у дома, имаме къщичка съвсем близо до училището, с мистър Шилър гледахме телевизия и тъкмо се канехме да си лягаме, когато на вратата се почука. Беше Хесус Ромеро. Трябва да е било след единайсет. Изглеждаше съвсем спокоен. Той винаги е бил спокойно момче, доста зряло за възрастта си, ако ме разбирате какво искам да кажа. Така поне си мислех… преди да се случи всичко това…

Устните й и двойната й брадичка потрепериха.

— Какво искаше?

— Каза, че току-що си бил дошъл. Пътувал през уикенда и изпуснал няколко влака на връщане за Дънбъри. Оплака се, че нещо липсвало от стаята му, някакъв учебник, който му трябвал за първия час сутринта. Не изглеждаше особено развълнуван, макар че аз трябваше да се досетя, че сигурно е нещо важно, за да дойде у нас толкова късно вечерта. Само че след празника, телевизията и всичко останало аз изобщо не мислех… — Тя поклати тъжно глава. — Искаше да разбере дали знам нещо за книгата. Е, мистър Странд… Ако можех да си представя какво е намислил, щях да си мълча до гроб. Но момчетата имат тоя навик да влизат в стаите си и да вземат на заем разни неща… книги, вратовръзки, по някой пуловер… затова му казах, че съм видяла мистър Хиц да излиза от стаята му по време на вечеря. Сега ми иде да си отрежа езика, задето сглупих така.

Тя започна да плаче.

— Не се упреквайте, мисис Шилър — каза Странд.

— Имам слабост към Хесус още от самото начало, мистър Странд. Той се държи така мило и възпитано с мен, толкова е чист, а другите момчета — поне повечето от тях, се отнасят към него като към бездомно куче, и аз мислех, че му помагам по този начин. Той ме попита дали мистър Хиц е носел нещо и аз се опитах да си спомня, но не можах.

— А той как го прие?

— Много спокойно, мистър Странд. Не се издаде, че е намислил нещо лошо. Само ми благодари и се извини, че ни е обезпокоил с мистър Шилър, после си тръгна и аз забравих всичко, докато тая сутрин не чух…

Сълзите вече се стичаха по пълните й бузи.

Странд я прегърна през широките рамене. Усещаше я как трепери.

— Хайде, недейте — рече безпомощно той, — вие не сте виновна.

— Не зная дали Хесус е признал на някого, че аз съм му казала, че мистър Хиц е… — Тя не можа да продължи.

— На никого не е признавал. Нито на мен, нито на мистър Бабкок, нито на полицията, нито на адвоката си, нито пък на някого другиго. Всъщност на мен ми заяви, че е поверително.

— Ако младият мистър Хиц разбере, че аз съм насочила Хесус към него и каже на баща си… На нас с мистър Шилър много ни харесва тук и с мъжа ми ще бъде свършено, ако бащата използва връзките си… той е силен човек, мистър Странд, член е на управителния съвет на настоятелите…

— Сигурен съм, че мистър Бабкок никога няма да позволи да се стигне чак дотам — рече Странд. — Мисля, че няма защо да се безпокоите. Аз нищо няма да кажа, а и младият Ромеро, изглежда, е решил да не намесва името ви, пък и дори да признае какво сте видели, това няма да бъде никакво доказателство в съда…

— Аз не се боя от доказателството. — Тя изтри очи с двете си ръце. — А от мистър Хиц и управителния съвет на настоятелите. Е, стига — опита се да се усмихне жената, — с плач не мога да си взема думите обратно, нали така? — Вдигна престилката и затърка мокрото си лице с подгъва й. — Трябва да се срамувам от себе си. Да го правя на такъв въпрос, когато вие с мисис Странд толкова препатихте, цяло щастие е, че не намушкаха вас, когато сте се спуснали да ги разтървавате. Струва ми се, че сбърках за това момче Ромеро. Вълкът козината си мени, но нрава си не нали?

— Той не е вълк, мисис Шилър — каза Странд.

— Това е преносно, сър — побърза да добави тя. После го погледна внимателно. — Има още нещо.

— Какво?

— Тая сутрин, като чистех кошчето за боклук в сутерена — продължи тя, — намерих едни писма. С момичешки почерк. Вече чух Хиц да разправя, че Ромеро го обвинявал, задето му откраднал някакви писма, та аз ги разгледах. Бяха адресирани до Хесус Ромеро. Любовни писма, много искрени и доста подробни, направо е неудобно да ги четеш, ако позволите, мистър Странд. Момичетата в днешно време употребяват такива думи, каквито на нас и през ум не са ни минавали като млади. Има нещо, което вие трябва да знаете… — Тя се поколеба, като че вземаше някакво решение, погледна смутено Странд и продължи: — Бяха подписани „Каролайн“. Разбира се, в днешно време има много момичета с това име, то е доста разпространено, но знам, че и дъщеря ви се казва Каролайн.

— Какво направихте с тях? С писмата?

— Хвърлих ги в пещта за изгаряне на смет, мистър Странд — отговори мисис Шилър. — Помислих си, че нито вие, нито мисис Странд ще искате да ги прочетете.

— Благодаря ви. Постъпили сте разумно. Има ли нещо друго, което бихте желали да ми кажете?

Мисис Шилър поклати глава.

— Само предайте на Хесус, че съм му благодарна, дето не е набъркал името ми в тая история.

— Ще му кажа.

— Виждам, че мисис Странд е заминала — добави мисис Шилър. — Багажа й го няма в апартамента. Бих могла да ви стъкмя нещичко за хапване…

— Много сте мила. Но не е нужно. Мога и сам да се погрижа.

— Ако промените намерението си, само ми се обадете — каза мисис Шилър. — А сега по-добре да продължа работата си и да видя дали ще мога да изчистя кръвта от кушетката.

Тя се поклони леко с пълното си тяло, нагласи престилката и излезе.

За пръв път, откакто бе прочел бележката на тоалетката в спалнята, Странд се зарадва, че Лесли я няма.

4

Събуди го звънът на телефона. Беше полегнал да си подремне с дрехите веднага след разговора с мисис Шилър. Като стана от леглото и тръгна схванат към всекидневната, видя, че вече се е стъмнило. Беше проспал следобеда, потънал в объркани и страшни сънища. Заопипва в тъмното за телефона. Беше Лесли.

— Как си, мили? Как се нещата там?

Звучеше спокойно и нормално.

— Толкова добре, колкото може да се очаква — отвърна той. — Ти как си? Опитах се да ти позвъня сутринта.

— Трябваше да купим някои неща в последния момент преди пътуването. Целия ден бяхме навън. Утре тръгваме от летище „Кенеди“ — Тя замълча. Чу я как си пое дълбоко дъх. — Ако, разбира се, не искаш да се върна в училището.

— Не, скъпа — отвърна той. — Ще се върнеш, когато всичко тук мине.

— Лошо ли е?

— Ами… объркано е.

— Ромеро там ли е? Имам предвид в пансиона.

— В затвора е.

— Това е добре. Поне засега. Не искам да съм отмъстителна, но не бих желала да се разхожда из пансиона в това състояние.

— Съдията определи десет хиляди долара гаранция.

— Това много ли е?

— Да, ако ги нямаш. Ще ти пиша за всичко. Къде ще отседнеш в Париж?

— В „Плаза Атене“. Галерията е направила резервациите. Линда е решила, че ще пътуваме стилно. — Тя се засмя малко нервно. После пак стана сериозна. — Говори ли с Ръсел?

— Не успях да се свържа.

— Мислиш ли, че той ще даде парите?

— Предполагам. Няма начин да не се чувства отговорен.

— Надявам се, че ти не се чувстваш така.

— Чувствам се вцепенен — отвърна той. — Впрочем колко е часът? Заспал съм веднага след обяда. Миналата нощ беше доста уморителна. Сигурно щях да откарам чак до сутринта, ако не се беше обадила.

— Шест и нещо. Извинявай, че те събудих. Мили, сигурен ли си, че не искаш да се кача на колата и да се върна?

— Сигурен съм — отговори той. — Съмнявам се, че ще бъда добра компания през следващите няколко седмици. Остани толкова, колкото искаш.

— Да можех да ти помогна с нещо.

— Като знам, че си вън от тази работа и прекарваш добре, това ще ми помогне повече от всичко.

— Ако говориш така, боя се, че няма да издържа и ще се разплача — рече Лесли. — Ти си най-добрият човек на света, Алън, и всички се възползват от това. Включително и аз. Най-много от всички.

— Глупости — каза рязко Странд. — Как е Линда?

— Цвърчи. Знаеш какво изпитва към Франция. Може би има любовник, скрит в някоя крива уличка.

— Предай й моите поздрави. И приятно прекарване и на двете.

— Какво искаш да ти донеса от Париж?

— Себе си.

Лесли се засмя, тих, сгряващ звук от стотици километри разстояние.

— Знаех си, че това ще кажеш. Затова те попитах. Je t’embrasse[1]. Упражнявам френския си.

— Обичам те. Не го забравяй на нито един език.

— Няма — прошепна Лесли. — Лека нощ.

— Лека нощ, любима.

Странд остави слушалката, успокоен, че всичко е наред, поне при Лесли. Запали лампите, после се върна при телефона и се замисли. Дали да се обади на Хейзън? Той се наведе да вдигне слушалката, но после отпусна ръка. Чувстваше се прекалено уморен, за да отговаря на въпросите, които беше сигурен, че Хейзън ще му зададе. Знаеше, че трябва да отиде в общата всекидневна, да види какво правят момчетата и да отговори и на техните въпроси, но реши да го отложи за сутринта. Ако видеше отново Хиц, имаше чувството, че най-накрая ще го удари.

Чу звъна на камбаната за вечеря и изведнъж се сети, че цял ден не е ял нищо.

Отиде в кухнята и погледна в хладилника. В него нямаше кой знае какво, само малко яйца, пушена сланина и половин кутия мляко. Но трябваше да се задоволи с това. Да вечеря на една маса с момчетата в претъпканата трапезария, би било непоносимо мъчение, което трябваше да бъде избегнато, дори това да означаваше, че ще си легне гладен. А и не беше в състояние да бие път чак до града, където някой от присъстващите в съда сутринта би могъл да го познае. Той пържеше сланината, когато телефонът отново иззвъня. Свали тигана от огъня и се затътри към всекидневната, за да се обади.

— Алън?

Беше Хейзън.

— Да, Ръсел. Как си?

— Току-що се прибрах от Вашингтон и ми казаха, че сутринта си ме търсил.

— Прав ли стоиш, Ръсел?

— Да, прав съм. Защо питаш?

— Защото историята е дълга и заплетена и по-добре да се настаниш удобно, преди да я чуеш.

— Какво се е случило? Изглеждаш разтревожен. Лесли добре ли е?

— Идеално. Тя е при Линда. Реши, че все пак иска да замине за Париж — каза Странд. — Става дума за Ромеро. Седна ли вече?

— Да.

— Тъкмо, се прибирахме от Ню Йорк — бяхме точно пред къщи, когато през вратата притичаха две момчета — започна Странд, — едното гонеше другото. Това, което гонеше, беше Ромеро и имаше нож в ръката си…

— Проклет глупак! — възкликна Хейзън. — Току-виж, го изхвърлили от училище.

— А другото момче беше младият Хиц…

— Боже господи — рече Хейзън. — Надявам се никога повече да не чувам това име до края на живота си…

— Ще го чуваш, Ръсел, ще го чуваш…

— Баща му е дал допълнително някои нови ужасни подробности на Министерството на правосъдието и затова трябваше да ходя до Вашингтон. Но разкажи ми цялата история. Не пропускай нищо.

Когато Странд му съобщи за триста седемдесетте и пет долара, откраднати от кутията на Ромеро в стаята му, Хейзън избухна:

— Триста седемдесет и пет долара! Откъде, по дяволите, е взел триста седемдесет и пет долара?

— Хиц твърди, че е организирал игра на зарове в стаята си няколко вечери седмично, след като се изгасят лампите.

— И ти не си знаел нищо? — попита невярващ Хейзън.

— Абсолютно нищо.

— Какво става в това училище, дявол да го вземе?

— Мисля, че каквото обикновено.

— Давай нататък — процеди ледено Хейзън. Той отново го прекъсна, когато Странд му предаде думите на Ромеро, който имал основание да мисли, че Хиц му е взел парите. — Какво основание? — запита Хейзън.

— Не иска да каже. Било поверително.

— Поверително — изсумтя Хейзън. — Ако аз бях там, нямаше да е чак толкова поверително, бъди сигурен! Дори и пет минути. Имаш ли някакви улики?

Странд се сети за умоляващия, задавен от сълзи глас на мисис Шилър.

— Никакви — отговори.

Не спомена как е намерила писмата. Ако Хейзън има желание, нека да дойде в училището и да се помъчи да сломи мисис Шилър или Ромеро, но няма да получи никаква помощ от него самия.

— Да продължавам ли по-нататък?

— Извинявай — рече Хейзън. — Ще се опитам да не те прекъсвам повече.

След още петнайсет минути Странд стигна до последната сцена в съда и до отказа на Ромеро да даде показания в своя собствена защита.

— Училищният адвокат, някой си мистър Холингсбий, го убеждаваше — продължи Странд. — Но той стоеше като истукан и не желаеше да промени решението си. Каза на съдията, че не признава юрисдикцията на съда.

— Мистър Холингсбий сигурно е страхотен адвокат — подхвърли иронично Хейзън, — щом не е в състояние да разубеди едно осемнайсетгодишно хлапе да не се прави на глупак. Нищо чудно, че не може да се измъкне от това забутано градче. Къде е сега Ромеро?

— В затвора — отвърна Странд. — Гаранцията е десет хиляди долара.

Той чу как в другия край на жицата Хейзън си пое шумно дъх.

— Дяволски много е — рече Хейзън. — Но ако аз бях на мястото на съдията, щях да я определя на двайсет. Това хлапе заслужава да получи най-тежкото наказание дори само за неблагодарността си. Страшно ми е неприятно да ти го кажа, но се боя, че си се отнесъл малко нехайно към дисциплината на момчето или поне е трябвало да гледаш да не се докопа до някакво оръжие.

— Сигурен съм, че си прав — отвърна Странд, без да показва, че е обиден от упрека и от тона, с който му е отправен. — Бил съм нехаен за много неща и несъмнено тепърва ще проявявам нехайство за безброй други. Но май е прекалено да наричаш едно джобно ножче оръжие. Както и да е, това е минало. В момента момчето, което изтръгнахме от неговата среда и доведохме тук…

— С най-добри намерения — обади се високо Хейзън.

— С най-добри намерения — съгласи се Странд. — Но сега той е зад решетките, без да има семейство, към което да се обърне за помощ, и ако някой по-милосърден човек… — той знаеше, че това няма да се хареса на Хейзън, но продължи — който има възможност да събере десет хиляди долара, не дойде да го измъкне, то ще остане там до процеса, а той може да се проведе едва след няколко месеца и тогава…

— Алън, да не би да предлагаш аз да дам парите? — Хейзън беше вече наистина ядосан.

— Не е моя работа да предлагам каквото и да било.

— Мъдро — рече Хейзън, — защото това би означавало, че искаш да постъпя като пълен глупак. Ако ти имаше тези пари, щеше ли да го направиш?

— Да.

Изненада се, че го каза. Сънят беше изличил яда му и единственото, което си спомняше, бе как полицаят отвежда дребния и беззащитен Ромеро по пътеката в съдебната зала.

— В такъв случай по-добре е, че си беден, иначе ще те ограбят до шушка още преди да е изсъхнало мастилото върху разписката ти за дългове. Аз работя в света на бизнеса от двайсет и три годишна възраст и съм разбрал едно нещо: че всеки, който хвърля пари на вятъра, е глупак.

— Ръсел — каза Странд, — не ми е приятно да те моля, но бих искал да ми дадеш тези пари на заем. Разбирам защо смяташ, че не е твоя работа. Ако не беше заради мен, ти никога нямаше и да знаеш дори за съществуването на Ромеро. Ако на някого му е тежко, това съм аз. Яд ме е не по-малко от теб, но въпреки това се чувствам отговорен. Все ще ти върна парите по някакъв начин. Сега можем да пестим повече отпреди, а и родителите на Лесли сигурно ще помогнат малко, пък и Джими има добра работа…

— Като приятел, Алън — рече Хейзън, — ще трябва да ти откажа. Знаеш ли какво ще направи този жалък нещастник, ако го пуснат — просто ще офейка. И никога няма да видиш нито него, нито парите си. И полицията не може да го открие. Ще изчезне в гетото яко дим и поне един милион негови съграждани ще бъдат готови да се закълнат, че никога не са го и познавали дори.

— Все пак ще опитам — каза тихо Странд.

— Не и с моите пари. А надявам се, не и с твоите. Струва ми се, че този разговор продължи достатъчно дълго.

— И аз така мисля, Ръсел. Лека нощ.

Изглежда, Хейзън тръшна слушалката в другия край на жицата.

Едно поне е сигурно, мислеше си Странд, като влезе в кухнята, тази Коледа няма да се ходи в Хамптънс, Той отново сложи пушената сланина на огъня и чукна две яйца в друг тиган. Утре ще помоли мисис Шилър да му напазарува. Не знаеше кога Бабкок ще поиска от него да поеме обичайните си задължения, които включваха вечерята в трапезарията с момчетата, зачислени към неговата маса, но беше сигурен, че не бърза да се върне към установения ред и че няма да го направи доброволно. А независимо какво още можеше да се случи, той все пак трябваше да яде.

След като хапна, все още беше гладен и за миг му хрумна да се качи в стаята на Ролинс и Ромеро и да нападне Ролинсовата кутия с бисквити, но после си помисли, че напоследък имаше достатъчно престъпления, които стигаха за цяла година.

Той четеше във всекидневната, когато на вратата плахо се почука. Отвори и видя на прага Ролинс, облечен със сако и вратовръзка на мускулестия врат, които бяха задължителни за вечерята в училище, условие, което Странд одобряваше напълно, дразнейки се от години от небрежното облекло на сина си. Черното, изваяно атлетическо лице, което винаги изглеждаше прекалено дребно за масивните рамене и мускулестия врат, беше сериозно.

— Не бих искал да ви безпокоя, мистър Странд — каза той с тих глас, — но ако може, да поговорим за малко…

— Влез, влез… — покани го Странд.

Ролинс седна на един стол срещу Странд и подгъна под себе си дългите си мускулести крака.

— Дошъл съм заради Ромеро. — Огромното момче сякаш с мъка изговаряше думите. — Постъпил е глупаво, ако ме беше събудил, аз щях да се заема с тази работа и нямаше да се стигне до нараняване. Познавам Хиц и ако го бях сплашил малко, това щеше да оправи нещата така, че всички да са доволни без никакви ножове. Е, може би нямаше да мине без една-две плесници, но за сбиване не пращат в затвора, нито изключват, нито пък нещо подобно. Но аз познавам Ромеро и той е добър човек, мистър Странд, каквото и да е направил, не заслужава затвор. Ходих да го видя, но ми казаха, че е разрешено само за близки. А аз всъщност съм единственият истински близък човек, който има това момче, като знам какво ми е разправял за майка си и баща си, за сестрите и братята си, те не заслужават дори да им се обадиш по телефона, с удоволствие биха го оставили да изгние, докато остарее и побелее. Вие сте умен човек, мистър Странд, и знаете какво ще направи затворът от момче като Ромеро. Когато излезе, ще остане на улицата до края на живота си и тогава няма да се задоволява само с ножове, като се има предвид къде е живял, а ще носи пистолет на колана си и бог знае каква „трева“ в джоба си и полицаите ще го познават по-добре и от родните си майки… На вас ви е известно не по-зле, отколкото на мен, че затворите не създават граждани, а престъпници. В това момче има твърде добри неща, за да го превърнем в престъпник, мистър Странд…

Той молеше горещо, като говореше бавно и тържествено, с дълбока нотка на отчаяние в гласа.

— Съгласен съм с теб, Ролинс — рече Странд. — Когато се случи, първо се ядосах, страшно се ядосах…

— Той знае колко много сте направили за него, мистър Странд — додаде Ролинс. — Сто пъти ми го е повтарял, макар да ми е известно, че на вас не го е казвал. Той не е от тия, дето обичат да благодарят. Просто противоречи на характера му. Мисля, че сте се досещали.

— Да — отвърна сухо Странд.

— Но въпреки това ви беше благодарен. Много благодарен.

— По доста странен начин го показва.

— Хиц е налетял на бой. Той е над сто килограма. Не казвам, че одобрявам ножовете, но Ромеро… така, както е израснал, и там, където е израснал, и всичко, което е трябвало да прави, за да не го хвърлят от някой покрив или да не бъде намерен мъртъв в реката, той е… ъъ… неговата нравствена система се различава от на другите момчета. Убеден съм, че дълбоко в себе си ще можете да му простите.

— Не е важно дали аз ще му простя, или не, Ролинс — каза кротко Странд. — А дали директорът, катедрата, бащата на Хиц, самият Хиц и най-накрая управителният съвет на настоятелите ще му простят.

— Ех, да му се не види — възкликна Ролинс, — естествено, веднага изваждат тежката артилерия, щом някой такъв като него загази.

— Боя се, че точно това се очаква. Аз почти нищо не мога да направя.

— Чух, че са определили гаранцията на десет хиляди долара.

Странд кимна.

— Добре са го подредили, нали? — Ролинс поклати глава.

— Съдията беше възрастен човек. — Странд не знаеше защо каза това.

— Едно нещо е трябвало да научи — да стои настрана от съда на белите.

За пръв път Ролинс даде израз на горчивината си.

— Според мен в случая това не би имало никакво значение.

— Вие така си мислите. — Устните на Ролинс се изкривиха в насмешка. — Ние с него не четем същите книги като вие.

Странд забеляза, че той бе започнал да се изразява все по-неправилно, като че ли напрежението в момента беше изличило образованието му и извадило на повърхността един по-примитивен начин на говорене.

— Както вече казах, бих искал да помогна, но… — Странд вдигна рамене.

— Разбирам — рече бързо Ролинс. — Няма начин да ви се намират десет хиляди долара подръка.

Странд се въздържа да не се усмихне на предположението на Ролинс, че всички учители са бедни.

— Да, наистина нямам.

— Мислех си… дали мистър Хейзън… — подхвърли Ролинс и погледна из косо Странд, като произнесе пробно името — изглежда симпатичен човек, доколкото съм го виждал, а и това, което е казвал Ромеро. Пък с този голям мерцедес, шофьор и така нататък…

— Ролинс — прекъсна го Странд, като си мислеше, че в момента, независимо как иначе би нарекъл Ръсел Хейзън, едва ли би употребил думата „симпатичен“, — ако Ромеро сподели с теб, че храни някакви надежди в тази насока, кажи му да си ги избие от главата.

Ролинс се намръщи и бръчките по челото му се задълбочиха.

— Искате да кажете, че сте го обсъждали с мистър Хейзън и той ви е отказал.

— Точно така.

— Е, тогава… — Ролинс стана — няма смисъл да говорим повече. Трябва да потърсим някъде другаде. — Той закрачи напред-назад, старите дъски се разскърцаха под тежестта му. — Ще имате ли нещо против да отсъствам утре? Във вторник програмата ни е лека, а аз съм добре по всички предмети. Щеше да е друго, ако футболният сезон още не беше свършил. Треньорът не те освобождава от тренировка дори да имаш жестока пневмония или четирийсет градуса температура. С уроците е по-различно… — Той се ухили и изведнъж започна да изглежда с пет години по-млад, отколкото когато влезе в стаята. — Аз не съм от тези, без които не може в клас.

— Мога ли да знам какво очакваш да направиш за един ден?

Изражението на Ролинс се промени. Лицето му стана непроницаемо.

— Мисля да прескоча до родния си град Уотърбъри и да се позавъртя наоколо. Познавам някои хора, които имат опит в подобни неща.

— Не искам да се забъркваш в нови каши — рече Странд. — И без това доста си загазил — нали се разбра, че игрите на зарове са ставали и в твоята стая.

— Мистър Странд, все едно бълха ме е ухапала — отвърна Ролинс. — В това училище се играе на зарове още от деня на откриването му. Най-много да ме пратят в кухнята да мия чиниите една седмица, а може и нищо да не ми направят. Да разчитам ли за утре?

— Ще кажа на директора, че съм те пуснал.

Ролинс му подаде ръка и Странд я стисна.

— Мистър Странд, това място има нужда от повече хора като вас, честна дума. Не съм го казвал на никой учител досега, но във вашите часове ми е приятно и би било чиста лъжа да твърдя, че не научавам в тях нещо, което смятам, че е много важно за мен. Много по-важно от посрещането и отнемането на топката, можете да предадете на треньора, че това са мои думи.

— Ще го кажа на училищното настоятелство следващия път, когато решат да ме повишат.

— Непременно — додаде Ролинс. — Предайте им, че Ролинс е казал така. А ако видите Ромеро, предайте му, че има приятели. Сега по-добре да ви оставя. И без това ви отнех достатъчно време. И не се безпокойте, докато вие сте тук, в този пансион няма да се играе повече, на зарове.

Странд го изпрати до вратата, искаше му се да каже нещо повече на момчето, нещо окуражаващо, някоя дума, с която да му даде да разбере, че се възхищава от неговата честност, но почувства, че така ще смути Ролине, затова си замълча и затвори вратата след него.

На другата сутрин след късната закуска, приготвена от мисис Шилър, която имаше още по-скръбен вид от предишния ден, Странд чу, че телефонът звъни.

Беше Бабкок.

— Чете ли вестника?

— Не.

— Чудесно. Не го чети.

— Толкова ли е лош?

— Информационната рубрика е ужасна, а уводната статия е още по-лоша. Главният редактор на вестника винаги ни е имал зъб. — Гласът на Бабкок зазвуча с провинциален носов акцент: — „Мързеливите издънки на богатите върху отживяла времето си територия от ценна за града земя, разглезени от ниските такси, насърчават пороците на една избрана група изпуснати деца, пренебрегвайки законите и враждебно настроени към трудолюбивите съзнателни гражданя, които съставляват населението на нашия град, опасен пример за нашите гимназиални ученици“ и прочие, и прочие. — Той отново премина към обичайния си тих говор. — Поместили са снимката на Ромеро на първа страница, как един полицай го вкарва в полицейската кола след призоваването му в съда заедно с адвоката му, който е в училищната ведомост, както услужливо съобщава надписът под нея. На снимката прилича на убиец от мафията или поне на тия, дето ги дават по филмите. А към нея има друга, където сме показани ние на излизане от съдебната зала. Кой знае защо, изглежда, като че ли се усмихваме. Спомняш ли си да си се усмихвал?

— Не.

— Видя ли някакви фоторепортери пред съда?

— Не.

— Сигурно са използвали телеобектив. Чудото на съвременната фотография. — Бабкок се изсмя. — Обадих се във вестника и казах на главния редактор, че Ромеро вече е изключен от училището, но с това като че ли ги настървих още повече. В статията обещават, че ще следят отблизо делото. На закуска всички учители и ученици имаха по един брой от вестника. Знаят абсолютно всичко за Ромеро. Репортерът е разпитал Хиц — явно надълго и нашироко. Разбрал е, че Ромеро е тук със стипендия. Безплатно обслужване на престъпници, така го наричат. Заблуденият сантиментализъм на нюйоркските мекушавци, които пренасят своите проблеми в невинната, старомодна провинция. Не споменават Хейзън, но твоето име е изписано правилно. Като последно допълнение към славата ти споменават, че прекарваш лятото в Истхамптън, лоно на богатството и разгула. Сигурно редакторът на вестника е завършил журналистика в някой задочен институт в Холивуд. Съобщиха го и в сутрешните новини по Хартфордската[2] телевизия. Е, там ни показаха в малко по-добра светлина, но не чак в такава, че родителите да се втурнат да записват децата си в Дънбъри. Да си призная, понякога съжалявам за напредъка в развитието на нашата съобщителна система.

Странд си го представи как седи зад бюрото и се мъчи с лулата си, без да се сети да я запали, и побутва нагоре-надолу очилата си с разсеян вид.

— Впрочем — рече Бабкок — говори ли с Хейзън?

— Снощи.

— И той какво каза?

— Ромеро ще се оправя сам.

— Няма ли да плати?

— Нито цент.

Бабкок въздъхна.

— Ах, горкото заблудено момче. И още нещо — От ФБР в Ню Хейвън се обадиха по телефона. Казаха, че искат да говорят с теб. Едва ли е за Ромеро. Независимо какво е направил, той не е извършил федерално престъпление. Имаш ли представа защо искат да те видят?

— Не, докато не чуя какво искат да ми кажат.

В другия край на жицата настъпи особено мълчание. След това Бабкок се обади:

— Е, ще трябва да го преживеем. Ако можеш, Алън, смятам, че няма да е зле да продължиш часовете си и да започнеш пак да идваш в столовата. Затвориш ли се, ще излезе, че имаш да криеш нещо.

— Разбирам какво искате да кажете.

— Ако ми позволиш, бих ти предложил да, избягваш да отговаряш много-много на разни въпроси. Може би най-разумно ще бъде да казваш, че според теб по някаква щастлива случайност си пристигнал точно в решителния момент, като по този начин си предотвратил да не стане, нещо по-сериозно от един незначителен инцидент. Колкото по-малко говориш за вина и невинност, ако ми позволиш да те посъветвам, толкова по-добре за всички. На твое място ще гледам да не гадая дали Хиц е взел парите, или не.

— Естествено. И без това не мога да разбера. Днес ще дойда на обяд и ще си взема часовете следобед.

— Много хубаво ще направиш — рече Бабкок с облекчение. — Знаех си, че мога да разчитам на теб. А ако те потърсят някакви журналисти, ще ти бъда благодарен, ако им отговориш: „Нямам какво да кажа.“

— Не съм имал намерение да държа речи.

— Извини ме, че проявявам прекалено безпокойство — рече Бабкок, — но в главата ми е такава каша. Сигурно ще се радваш да чуеш, че Хиц няма да бъде на обяд, нито в час. Баща му се обади снощи и каза, че иска да изпратим сина му с първия самолет за Вашингтон. За да го видел истински лекар. Натоварихме го още преди закуска.

— И на това съм благодарен.

— Значи ще се видим на обяд?

— Да, на обяд — отвърна Странд и затвори телефона.

Бележката му бе предадена по средата на последния час от секретарката на Бабкок. Двама господа чакали да се срещнат с мистър Странд в кабинета на директора. Ще бъде ли така добър да отиде там веднага след часа? Странд пъхна бележката в джоба и продължи урока за експанзионистичната политика на президента Теодор Рузвелт[3].

Нито обядът, нито следобедните часове бяха толкова лоши, колкото се опасяваше. Момчетата го гледаха с любопитство, а учителите, които срещаше, измърморваха, че съжаляват за случилото се. Странд беше сигурен, че са били предупредени да не говорят за инцидента и да не безпокоят мистър Странд. Ако не друго, Странд чувстваше поне някаква скрита симпатия към тях. Макар Ромеро несъмнено да бе обект на презрение от определена клика в училището, знаеше, че Хиц никой не го обича. Футболният треньор Джонсън дори пошепна на Странд, като минаваше покрай него на двора: „Жалко, че Ромеро не е успял да го ръгне малко по-дълбоко.“

Когато в четири часа урокът свърши, Странд тръгна бавно през безлюдния, пожълтял двор, където студеният ноемврийски вятър подмяташе във въздуха последните изсъхнали листа. Двама господа, помисли си той. ФБР сигурно разполага с голям брой хора, щом изпраща двама въоръжени свои представители да разпитат един петдесетгодишен учител по история, който не е получавал през живота си дори глоба за паркиране.

— Вътре са при мистър Бабкок — каза секретарката, когато той пристигна пред кабинета. — Влизайте направо, мистър Странд.

И тримата станаха да го поздравят, когато се появи на вратата. Хората от ФБР бяха доста млади, единият — рус, другият — тъмен, прилично подстригани, облечени като за пътуване и невзрачни на вид. Предположи, че са млади адвокати, които са се отчаяли, че някога ще успеят в частната практика, и навярно също обичат да носят оръжие. Бабкок измърмори имената им, които Странд не можа да долови, а ченгетата се ръкуваха важно с него.

— С тези господа — каза Бабкок, след като двамата седнаха срещу Странд — обсъждахме увеличаването на престъпността сред малолетните. — Говореше нервно. — Изглежда, през последните години ФБР е открило, че все по-голям брой малолетни или поне младежи под осемнайсет години са замесени в жестоки престъпления, които надхвърлят границите на много щатове и затова спадат към тяхната компетенция.

— Четохме вестниците тази сутрин — каза русият младеж с усмивка, която Странд прие като успокояваща — и знаем за случая Ромеро. Разбира се — отново студената толерантна усмивка, — това едва ли може да бъде окачествено като престъпление от голям мащаб или от национално значение. Ние просто отговаряхме на някои въпроси на директора, докато ви чакахме да се освободите. Тук сме по друга работа.

И двамата погледнаха Бабкок, като че бяха еднакви кукли на еднакви конци.

Бабкок стана от бюрото си.

— Моля да ме извините, господа — рече той, поглеждайки часовника, си, — но имам заседание в катедрата по естествени науки, пък и без това съм закъснял. Ще кажа на секретарката си никой да не ви безпокои.

— Благодаря ви, сър — обади се русият.

Бабкок излезе, тъмнокосият агент извади кутия с цигари и ги предложи на Странд.

— Благодаря, не пуша.

— Ще ви пречи ли, ако запуша?

— Моля.

Тъмнокосият запали.

— Моля ви още от самото начало да бъдете спокоен — започна русият агент. — Необходима ни е малка информация, която вие може да сте, а може и да не сте в състояние да ни дадете. Разбрахме, че познавате мистър Ръсел Хейзън.

— Да, той е мой приятел.

— От време на време ходите в къщата му в Истхамптън, а понякога се виждате и в Ню Йорк, така ли?

— Точно така.

— Той е идвал да ви види третата събота през септември с жена ви, дъщеря ви и един от секретарите си?

— Да, дойде да гледа един футболен мач.

— И обядвахте заедно в училищната трапезария?

— Аз седях на масата с момчетата си, а той седя на масата за гости.

— С мисис Странд и дъщеря ви?

— Да.

— Те от двете му страни ли седяха?

— Не си спомням.

— На мача вие бяхте до него, като отидохте там заедно с дъщеря си, така ли?

— Да.

ФБР сигурно специално обучава агентите си как да задават безсмислени въпроси, рече си Странд, но скри раздразнението си от двамата мъже.

Сега тъмнокосият агент продължи с въпросите. Ако затвореше очи, Странд нямаше да може да различи гласовете им.

— Видяхте ли го да разговаря с един господин на име Хиц от Вашингтон?

— Да.

— Къде?

— На масата за гости.

— Познавате ли мистър Хиц?

— Едва, по-късно се запознах с него. Синът му, както знаете, е в моя пансион и бащата дойде за малко при мен след мача и ми се представи, като попита как върви момчето.

— Чухте ли нещо от разговора на мистър Хейзън и мистър Хиц на обяд?

— Те бяха на двайсетина метра от мен, а освен това в трапезарията беше доста шумно. — Сега вече показа, че е ядосан. — Какво можех да чуя?

— Но мисис Странд е могла да чуе евентуално за какво са разговаряли?

— Евентуално, да.

— Мисис Странд тук ли е? — Русият отново пое инициативата.

— Тя е в Европа.

— Може ли да ви попитам какво прави в Европа?

— Контрабандира наркотици. — Странд веднага съжали, че се е пошегувал, като видя изражението на лицата им. — Извинявайте. Държах се несериозно. Не съм свикнал е полицейски разпити. На почивка е.

— Кога ще се върне? — Тонът на русия не се промени.

— След две-три седмици. Не знам точно.

— Това навик ли й е да си взема две-три седмици отпуска по средата на срока и да зарязва часовете си?

— За първи път се случва.

Странд реши да се сдържа.

— Не излизат ли скъпо такива екскурзии?

— Да, ужасно.

— Имате ли някакви допълнителни доходи?

— Малка пенсия от нюйоркската училищна система. Нужно ли е да отговарям на такива въпроси?

— Днес не — отговори русият. — Може би по-късно. Под клетва. Жена ви има ли някакви други доходи, освен онова, което получава в Дънбъри?

— Дава уроци по пиано веднъж седмично в града. Понякога родителите й изпращат малки суми като подарък.

— Малки ли? Колко малки?

— Ами малки. — Изведнъж той реши да им се опъне. — Много малки.

— Бихте ли назовали някаква цифра?

— Не.

— А от мистър Хейзън получава ли подаръци?

— Той й даде една кола на заем. Фолксваген комби, модел 1972 година, с който да ходи до Ню Йорк и обратно и да пазарува тук в градчето.

— И нищо друго?

— Нищо.

— Да не би мистър Хейзън да финансира тази екскурзия в Европа?

— Не.

— Вие ли давате парите? — намеси се изведнъж другият агент, като че ли внезапно бе съзрял някакъв проблясък в тъмнината.

— Не.

— Кой тогава?

— Когато се върне, можете сами да я попитате.

— Бихте ли били така добър да ни кажете къде е отседнала в Европа? Имаме агенти, които ще й спестят бързото завръщане вкъщи, за да разговаря с нас.

— Нямам намерение да й развалям почивката за нещо, което изобщо не я засяга. Казах ви, че е в Европа. Повече нищо няма да научите.

Двамата агенти се спогледаха, като че ли бяха спечелили една точка и се поздравяваха взаимно.

— Нека се върнем малко назад, мистър Странд — продължи спокойно русият. — Вероятно на обяда мисис Странд е седяла до мистър Хейзън. После всички сте вечеряли заедно в „Червеният покрив“. Така ли е?

— Да.

— Мистър Хиц беше ли с вас?

— Не.

— Можете ли да кажете със сигурност, че не сте чули мистър Хейзън и мистър Хиц да говорят, за някаква сделка, докато сте били с него този ден?

— Да.

— Допускате ли, че мисис Странд или дъщеря ви са чули нещо от този род или пък самият мистър Хейзън може да им е споменал за подобен разговор?

— И за това ще трябва да попитате мисис Странд. Или дъщеря ми. Може би, ако ми обясните за какво е цялата тази работа, ще мога да ви бъда по-полезен.

— Ако си купите „Ню Йорк Таймс“ утре сутринта — русият се усмихна предварително на това, което се канеше да каже, — предполагам, че все пак стига до този отдалечен културен център.

— В библиотеката всеки ден получаваме по три броя.

— Прочетете го и някои неща ще ви се изяснят. — Той понечи да стане, после пак седна. — Още един въпрос. Според вас възможно ли е по някакъв начин момчето на Хиц да е било намушкано от протежето на Хейзън във връзка с предполагаемите разговори от престъпен характер между мистър Хейзън и мистър Хиц старши?

— Това е най-тъпото нещо, което съм чувал от години — възрази сърдито Странд.

— Имам указание да задавам тъпи въпроси, мистър Странд — каза спокойно русият. — За това ни плащат.

Първо стана той, а след него и тъмнокосият агент.

— Благодаря за времето, което ни отделихте. И прочетете вестник „Таймс“ утре сутринта — добави русият агент на излизане.

Макар в кабинета на директора да не беше топло, Странд бе плувнал в пот.

Вратата се отвори и влезе Бабкок. Имаше вид на стара разтревожена маймуна. Преподавателите, помисли си Странд без всякаква връзка, общо взето, не са особено привлекателен народ.

— За какво беше цялата работа? — попита Бабкок.

— Мога да ви кажа само това, което съобщиха и на мен — отговори Странд, премълчавайки част от истината заради Хейзън. — Казаха ми да прочета „Ню Йорк Таймс“ утре и ще разбера.

— От ФБР вече са идвали тук един път — рече угрижен Бабкок. — Доста отдавна, по време на войната във Виетнам. Идваха да проверят дали един от нашите млади преподаватели, който беше подписал някаква петиция, не е комунист. Бяха много неприятни.

— Тези господа бяха изключително приятни — рече Странд. — Следващия път, когато дойдат, може и да не бъдат. Благодаря, че ми предоставихте кабинета си.

Като прекосяваше бързо двора, вдигна яката на палтото си, за да се предпази от студа. От североизток духаше пронизващ вятър, навяващ сняг, примесен с дъжд, и голите клони на дърветата в двора потреперваха от полярните му пристъпи.

Камбаните от църковната кула удариха шест часа. В този момент Лесли беше в колата и приближаваше летището, за да се качи на самолета за Франция. Той спря и прошепна кратка молитва за безопасността на всички самолети, летящи тази вечер в зимната буря.

После закрачи бързо към „Молсън Резидънс“, за да измие с един душ прахта през деня, да се облече и да се приготви за вечеря.

[1] Je t’embrasse — Целувам те (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Хартфорд — столица на щата Кънетикът. — Б.пр. ↑

[3] Теодор Рузвелт (1858–1919) — 26-и президент на САЩ (1904–1909:). — Б.пр. ↑

5

Обикновено Ролинс се хранеше на масата на Странд, но този път не дойде на вечеря. Макар че беше освободен през деня, според училищните правила трябваше да се върне до седем часа. Но Странд нямаше да докладва за него, както беше длъжен да постъпи. Ролинс си имаше достатъчно грижи и без да го викат в кабинета на директора да дава обяснения за отсъствието си.

Странд не искаше да мисли какво може да прави Ролинс в Уотърбъри в желанието си да измъкне Ромеро от затвора. От начина, по който бе споменал за хората, дето се канеше да види, понеже знаели как да се оправят с подобни работи, беше ясно, че Ролинс няма намерение да тегли заем от банката или да продава акции, за да събере пари за гаранцията. Странд си представяше смътно, че Ролинс е говорил за хора не съвсем в рамките на закона или направо извън него, които за някоя услуга ще искат в замяна още по-голяма. Различни случки с подкупи, незаконни лотарии, палежи и изобщо всички категории престъпления в гетата, които читателите на вестниците и телевизионните зрители познаваха за съжаление, преминаваха в съзнанието му, докато си седеше тихо и кротко на вечеря с измитите и прилично облечени момчета, които поне на масата си спомняха добрите обноски, втълпявани им от техните майки и бавачки. Чернокожите момчета, на които, преподаваше в гимназията, не му помогнаха особено да повярва в абсолютната честност на онези, които вестниците назоваваха етнически юноши, когато не ги наричаха хулигани. Той знаеше, че обикновено Ролинс е напълно честен, но в подобна ситуация, когато приятелят му е изоставен от властите и съдбата му се намира, както Ролинс вярваше, в неговите ръце и на никого другиго, Странд имаше тревожното чувство, че е допуснал грешка, като му е позволил да замине. Отсъствието на Ролинс подхранваше опасенията му и след вечеря той за малко не отиде при Бабкок да му каже, че според него не би било зле да се обадят на родителите на Ролинс и да ги предупредят да не изпускат момчето от очи.

Но мисълта, че Ролинс, който му вярваше, ще го причисли към останалите възрастни от ръководството на училището, съюзили се срещу такива като него и Ромеро, накара Странд да се разколебае и да реши да си премълчи. Той бе трогнат от думите на Ролинс, ценеше мнението му за него и си каза, че заради една нощ отсъствие никой няма да пострада.

До късно не си легна, като се опитваше да чете и на два пъти се качи до последния етаж, за да надникне в стаята на Ролинс да види дали случайно не се е прибрал, без да се обади. Но и двете легла бяха празни. Постоянно поглеждаше часовника си. При часовата разлика между Ню Йорк и Париж щеше да бъде шест сутринта парижко време и полунощ източно стандартно време, преди самолетът на Лесли да кацне. Знаеше, че няма да може да заспи, докато не се обади в „Ер Франс“ на летище „Кенеди“ и не разбере, че самолетът е пристигнал благополучно.

Трябваше да позвъни и на още един телефон, преди да съмне, но непрекъснато отлагаше. На Ръсел Хейзън. Хейзън се бе държал рязко през последния им разговор и Странд трудно можеше да му прости обвиненията, отправени по телефона на висок глас, но нали този човек в края на краищата му беше приятел, пък и онова, което му дължеше, призна на себе си Странд, далеч надхвърляше незначителното му и всъщност основателно избухване. Знаеше, че Хейзън няма да се зарадва, като чуе за разговора му с агентите от ФБР. Но Хейзън заслужаваше да бъде предупреден и рано или късно трябваше да му позвъни. Ще изчакам да се върне от вечеря, помисли си Странд, като по този начин успокояваше съвестта си, има достатъчно време. При положение, че му го кажа, преди да прочете вестника сутринта.

Изчака до десет и половина и тогава набра домашния телефон на Хейзън. Никой не отговаряше. Остави телефонът да звънне десет пъти и затвори.

За момент почувства облекчение, но все още му беше нервно. Взе отново книгата си и прочете няколко ти един и същи пасаж, без да разбира нито дума от написаното. Затвори книгата, отиде в кухнята и извади бутилката скоч, която стоеше в бюфета още откакто я беше купил в началото на срока. Наля си порядъчна доза в една чаша, добави вода и лед и седна пред огъня във всекидневната с чашата в ръка, вслушвайки се във вятъра, който блъскаше прозорците, когато чу, че на вратата се чука. Отиде бързо и отвори. Там стоеше Ролинс, увит в качулка, а лицето му бе покрито със скреж имаше такъв вид, като че внезапно бе остарял и си пускаше бяла брада. Духаше на ръцете си, но се усмихваше.

— Влез, влез — рече Странд.

— Благодаря, сър — отвърна Ролинс.

Странд затвори вратата след него. Ролинс влезе и като застана пред огъня, протегна ръцете си да ги сгрее.

— Трябваше да дойда пеша от автогарата — каза той — и едва не умрях от студ. Тоя огън е наистина приятна гледка. — Той погледна косо към чашата, която Странд още държеше в ръката си. — Дали няма да се намери нещичко от това същото, а?

— Ами — отвърна Странд — много е студено и…

— Никак не преувеличавате, мистър Странд. Ако някой иска да играя футбол за него, по-добре да се намира под линията Мейсън–Диксън[1]. Или в Хаваите.

— Разбира се, това не е позволено. Ако някой научи…

— По-скоро ще скоча в гроба — заяви Ролинс с подобаваща сериозност.

— Стой там и се грей — рече Странд и отиде в кухнята.

Наля една голяма доза уиски, добави съвсем малко вода в чашата и я занесе на Ролинс. Ролинс взе чашата, която изглеждаше микроскопична в огромната му лапа, и разклати течността в нея, като й се възхищаваше тихо. Сетне я надигна:

— За господина, който го е измислил.

Отпи една голяма глътка и въздъхна доволно.

— Така зимата изглежда по-малко студена, нали? — После стана сериозен. — Нещо ново от снощи, мистър Странд?

— Нищо. Освен че Хиц е заминал за Вашингтон, за да го види лекар.

— С осемнайсет години закъснение — забеляза мрачно Ролинс. После лицето му светна. — При мен има новини обаче. Страхотни новини.

Изразът будеше безпокойство.

— Колко страхотни? — попита Странд.

— Не съм ограбил банка, ако това се опасявате. Всичко е законно. — Ролинс извади портфейла си. Беше претъпкан. — Ето — каза той. — Десет хиляди долара. Напълно законни юридически. Утре сутринта отивам в затвора да измъкна Ромеро колкото се може по-бързо и дори ще остане достатъчно, за да мога да му дам най-готиния обяд, който това нещастно хърбаво копеле е яло през живота си.

От начина, по който заваляше думите, Странд се досети, че уискито в ръката на Ролинс не му е първото за тази вечер.

— Отиването ти в затвора няма да донесе особена полза — рече Странд. — Сигурен съм, че има куп юридически формалности. Адвокатът му трябва да бъде предупреден да те чака. С парите. Ако, както казваш, не са крадени.

— Кълна се в живота на майка си.

— Той ще направи всичко както му е редът — продължи Странд, като си даваше вид, че познава законите, което не беше вярно, но се досещаше, че ако някое чернокожо момче с качулка се появи с десет хиляди долара, процедурата най-малкото ще бъде бавна. — Ще накарам мистър Бабкок да му се обади. Не знам адреса му. В действителност — добави той, — аз дори не знам къде е Ромеро в момента. Сигурно са го преместили някъде. В подходящ затвор.

— Няма подходящи затвори, мистър Странд — възрази Ролинс.

— Би ли ми отговорил на един въпрос?

— Да — отговори Ролинс с неохота.

— Откъде взе парите?

— Непременно ли трябва да знаете?

— Не. Но властите може да проявят интерес.

Ролинс отпи още една голяма глътка от уискито си.

— Събрах ги — отговори той — от приятели.

— Какви приятели?

— Не ми ли вярвате? — попита жално Ролинс.

— Вярвам ти. Но има и други, освен мен.

— Ами разказах какво се е случило… — Ролинс се поколеба — на близките ми, щом искате да знаете. На майка ми, баща ми и братята ми. Ние не сме чак толкова бедни, мистър Странд, не умираме от глад, нищо, че аз изглеждам толкова мършав. — Той се ухили. — Баща ми е главен инженер на водоснабдяването. Единият от братята ми има собствен гараж. Майка ми е старша сестра на интензивното отделение в болницата. Друг от братята ми се занимава с недвижими имоти. А най-големият ми брат е втори вицепрезидент на една банка в Ню Йорк и е истински бог на пазара. Близките ми съвсем не са изполичари, мистър Странд.

— Ти ме смайваш, Ролинс — каза Странд. — Никога не си ми споменавал и дума за това — нито пък на някого другиго в училище.

— Не исках да е в мой ущърб — рече Ролинс през смях. — Не желая хората да очакват от мен да бъда по-умен, отколкото съм, и да сравняват постиженията ми в училище с тези на близките ми. И без това не ми е никак леко, като се съберем всички на вечеря и те започнат да ме тормозят, че съм бил един нищо и никакъв мързелив черен ритнитопковец. На най-големия ми брат бяха предложили да играе пробно с нюйоркския „Никс“, това е баскетболен отбор, и той отказа, не искал да си изкарва хляба, като тича пред хората, плувнал в пот, подобно на египетски роб, и всяко лято да му оперират коленете. Ако вкъщи сметнат, че имам намерение да играя професионален футбол, ще ме изгонят като мръсно коте. Те са много педантични, мистър Странд, педантични до фанатизъм, толкова сериозно са си наумили да усъвършенстват себе си (и мен в това число), че направо ме влудяват. — Той допи питието си. — Дали е останало нещо от бутилката в кухнята, мистър Странд?

— Искаш да кажеш, че близките ти дадоха парите?

— На заем, мистър Странд — отговори сериозно Ролинс. — Дадоха ми ги на заем — казано най-точно.

— Ами ако след като измъкнеш Ромеро от затвора, той избяга?

— Ще ме препарират и ще ме окачат на стената като трофей да вися десет години — отговори Ролинс. — Но няма да избяга.

— Откъде си толкова сигурен?

— Той ми е приятел. — Това беше казано с възможно най-ненатрапващата се простосърдечност. — Във всеки случай не мога да си представя, че ще разрешат на Ромеро да остане тук, като го пуснат под гаранция.

— Няма да остане — призна Странд, — той е изключен вече.

— Тук не си губят много времето с такива дреболии дали си невинен, или не, докато не се докаже обратното, а?

— Обвиняваш ли ги?

— Разбира се, че ги обвинявам — отвърна сериозно Ролинс. — Всички обвинявам. Но няма да избяга. Щом знае, че парите са мои. Освен това къде ще избяга? При близките си ли? Той дори няма представа къде са. Брат му му писа, че напуска и заминава на запад, сестрите си не ги знае въобще, майка му също трябвало да се мести, но не казваше къде. Няма значение — и без това не иска да вижда никого от тях. Както и да е, ще му кажа, че ще дойде да живее у нас до гледането на делото и никой, дори Ромеро, не би могъл да се изплъзне от братята ми, ако са решили да го задържат на мястото му. А сега мога ли да си получа питието?

— Аз ще ти го донеса.

Когато взе чашата на Ролинс и отиде пак в кухнята, Странд с изненада усети сълзи в очите си. Този път направи питието на Ролинс по-силно. Неговата чаша беше още наполовина пълна. Преди тази вечер за последен път бе държал бутилката в ръката си през онази нощ, когато Лесли се бе загубила по пътя на връщане от Ню Йорк, прибра се почти изпаднала в истерия и го събуди. „Известни лечебни свойства“, спомни си, че бе подхвърлила. Можеше да се каже, че и тази вечер лекарството намираше своето приложение.

Ако някой го беше запитал защо очите му са насълзени, щеше да му е малко трудно да отговори. Непоколебимата вярност на Ролинс към приятелските задължения? Сляпото великодушие на близките му? Безмълвното предизвикателство към капризното равнодушие на света на белите? Бързото приемане на нуждите на най-младия член на семейството им, още почти момче, и на преценката му за това как най-правилно и справедливо да се постъпи? Странд си спомни израза, използван от брат му, който Ролинс бе цитирал, „да тича пред хората, плувнал в пот, подобно на египетски роб“ — Странд не знаеше колко често ходят близките на Ролинс на църква, но постъпката им бе християнско порицание срещу мъжете и жените, които спяха тази нощ в красивите, обрасли с бръшлян къщи, които ходеха на църква всяка вечер, за да славят милосърдието и братството между хората. И порицание срещу отмъстителния, силен човек в големия двуетажен апартамент на Пето Авеню, заобиколен от прекрасните си картини.

Когато се върна обратно във всекидневната с пълната чаша на Ролинс, той взе едно решение.

— Ролинс — каза Странд, като подаде уискито на момчето, — не ми харесва идеята, че никой друг не се включва да помогне. Може би, ако имахме време, щяхме да успеем да съберем няколко долара в училище, макар че се съмнявам. Но не разполагаме с време. Утре сутринта ще дойдеш с мен в банката и аз ще ти дам две хиляди долара от моите пари да прибавиш към твоите десет. Сумата е почти символична, но понякога и това стига.

Знаеше, че има три хиляди долара в книжката си. Това беше цялото му богатство. Трябваше да му стигнат за месец и нещо. Тази година нямаше да има коледни подаръци. Чудо голямо.

Ролинс се загледа втренчено в чашата си.

— Амин — рече той изненадващо. — Кога смятате, че ще бъдете свободен сутринта, за да отидем в банката?

— След закуска.

— А часовете ви?

— Force majeure — отговори Странд. — Ще обясня на директора.

— Форс… какво значи това?

— Голямо бедствие… — поясни Странд. — Свободно преведено.

— Не бих искал Ромеро да стои в затвора дори минута повече, отколкото е необходимо.

— Не се безпокой, няма. Имам едно условие обаче. Никой не бива да знае за моето участие. Особено Ромеро.

Ролинс изгледа с насмешка Странд.

— Разбирам доводите ви.

Странд се съмняваше в това. Самият той не беше сигурен какви са доводите му.

— След като размислих — додаде Странд, — струва ми се, че е по-добре засега да не го споделяме с мистър Бабкок. Той може да реши, че не е разумно, или да настоява да говори с родителите ти…

— Искате да кажете, че според вас той няма да ми повярва — рече Ролинс.

— Не е изключено. А може да е подложен на натиск да остави Ромеро там, където е. Мисля, че най-добре ще бъде сам да свършиш всичко. Името на адвоката е Холингсбий. Има го в телефонния указател на Хартфорд. Аз ще го потърся още рано сутринта и ще го предупредя да те чака. Ако имаш някакви проблеми, обади ми се.

— Не очаквам никакви проблеми. — Ролинс бързо допи питието си. — По-добре да си лягам вече.

Той тръгна да си върви.

— И още нещо, моля те — рече Странд. Гърлото му се беше свило и той се изкашля. — Става дума за ония писма, за които Ромеро каза, че били откраднати. Знаеш ли нещо за тях?

— Не ми ги е чел, мистър Странд — отвърна Ролинс, — пък и аз не съм го питал. Той ги държеше заключени. От време на време ги изваждаше и ги четеше с някакво глуповато изражение. После ги прибираше и пак ги заключваше.

— Не знаеш ли от кого бяха?

— Ако съдя по вида му, бих предположил, че са от момиче — изсмя се Ролинс. — Сто на сто не бяха от инкасатора. Все едно, личеше си, че са му много скъпи. Искате ли да го попитам от кого са?

— Не. Няма значение. Е, успех. И благодари на близките си от мое име.

— Това може да помогне. Те не са кой знае колко въодушевени, че ги накарах да изровят всичките тия мангизи. А майка ми и баща ми още от самото начало бяха против да се запиша тук със стипендия по футбол. Но най-важното е, че са на страната на Ромеро. — Момчето потупа издутия джоб на бедрото си. — Трябва да се уверя, че са още там — рече то малко смутено. — Извинявайте, че ви изпих питието. — Довиждане до сутринта, сър.

На излизане от апартамента леко плетеше крака.

Проточи се дълъг ден. Още със ставането се чувстваше уморен. Успя да дремне малко през нощта, но се събуди в шест часа, за да се обади в „Ер Франс“. Там му казаха, че в Париж има мъгла и не приемат, а самолетът от Ню Йорк е трябвало да кацне в Женева, където ще изчака да се оправи времето. После звънеше през двайсет минути, но винаги му отговаряха същото. Едва малко преди закуска му съобщиха, че самолетът на Лесли е бил отклонен за Ница. Пътуването й не започваше особено сполучливо.

На закуска той уведоми Бабкок, че ще трябва да пропусне първите часове. Не даде никакво обяснение и Бабкок го изгледа странно и подчертано хладно му каза:

— Надявам се, че скоро ще можем пак да се върнем към нормален ритъм на работа. — После рязко му обърна гръб.

Докато вървяха към банката под брулещия вятър, той се задъхваше и на два пъти трябваше да моли Ролинс да спрат, за да си почине. Момчето го гледаше с безпокойство, сякаш се боеше да не вземе да се строполи.

— И баща ми има болно сърце — подхвърли Ролинс. — Майка ми непрекъснато го следи да не се пресилва.

Откъде знаеш, че имам болно сърце? — попита Странд.

— От Ромеро. Страхували са се, че ще умрете. — Ролинс го погледна с детско любопитство. — Извинявайте, че ви питам какво изпитвахте, като… искам да кажа, когато почувствахте… — Той млъкна смутено. — И мене са ме: нокаутирали няколко пъти и най-странното е, че не ме болеше в момента — само усещах, че някак си се нося във въздуха, беше, общо взето, спокойно. Чудех се дали не е нещо такова. Нямаше да се тревожа толкова за баща ми, ако знам, че е така.

— Не съм мислил за това — отвърна Странд, опитвайки се да си спомни какво бе изпитал, когато загуби съзнание на плажа. — Сега, като се връщам назад, май че точно така се чувствах. Тази мисъл е успокояваща. Да си кажа право, не ми се идваше в съзнание.

— Все пак много се радвам, че сте дошли — натъртено рече Ролинс.

Странд му се усмихна.

— И аз също.

В банката той осребри чека и даде на Ролинс двете хиляди долара в новички банкноти. Младежът не ги сложи веднага в портфейла си, а постоя известно време в нерешителност, като ги гледаше в ръцете си.

— Сигурен ли сте в това, което правите, мистър Странд?

— Разбира се. Прибери ги.

Ролинс сгъна внимателно банкнотите в портфейла си.

— Е, аз да вървя — каза той. — Автобусът за Хартфорд тръгва след десет минути. А вие може би е най-добре да се приберете с такси.

Странд веднъж бе взел такси от града за училището. Струваше му пет долара.

— Ще се върна пеша. Движението ще ме разсъни. Желая ти успех с мистър Холингсбий. Аз му се обадих и той ще те чака.

— Моля ви, внимавайте, мистър Странд — рече Ролинс.

Той тръгна бързо по ветровитата улица, а Странд вдигна по-високо вълнения шал около врата си. На ъгъла Ролинс спря, обърна се й погледна назад. Махна веднъж с ръка, после зави зад ъгъла и изчезна.

Странд тръгна в противоположната на главната улица посока, която водеше извън, града — треперещ и с чувството, че големите му ръце са като две бучки лед в джобовете на палтото. На ъгъла имаше дрогерия, в която се продаваха вестници. Той влезе и си купи „Таймс“. Статията се намираше на трета страница, и беше кратка. „Министерството на правосъдието разследва обвинения за оказване на натиск във Вашингтон“, гласеше заглавието. Самата статия беше, чисто информативна. В нея пишеше, че на „Таймс“ било известно от сигурни източници, че един изтъкнат нюйоркски адвокат, Ръсел Хейзън, бил разговарял нееднократно с регистриран лобист от петролната индустрия за възможността да бъде възнаграден определен конгресмен, чието име не се споменаваше, ако гласува за приемането в комисията на законопроект за крайбрежно сондиране. Разговорът е бил записан от подслушван телефон в службата на мистър Хиц. Записът бил получен по законен път със заповед от федерален съдия. Министерството на правосъдието отказвало да потвърди дали ще се търси съдебна отговорност. Разследването щяло да продължи.

Горкият Ръсел, помисли си Странд. Той се почувства виновен, че след първия си опит се е отказал да се обади на Хейзън, за да го предупреди за посещението на ФБР. Човек не би иска, както преглежда пресата на закуска, неочаквано да се натъкне на подобна статия.

Странд сгъна вестника и го остави върху купа. Беше го платил, но нямаше желание да чете за убийствата, екзекуциите, нападенията и банкрутите, които в последно време сякаш съставляваха основната част от сутрешните новини.

Излезе от магазинчето на студената сива улица, където вървяха забързани минувачи, приведени срещу вятъра. Беше постъпил глупаво, че не си сложи шапка. Измъкна шала от врата си, уви го като кърпа около главата си и го върза под брадата. Когато отново тръгна със сълзящи от студа очи, сети се за снимките, които беше виждал по вестниците, на разни бегълки по прашните пътища, омотали главите си с шалове.

Прибра се в училището, като се влачеше едва-едва и проклинаше вятъра, и разбра със сигурност, че няма да може да изкара часовете си до пет часа. Но все пак успя да издържи, като през целия урок седеше на катедрата, вместо да се разхожда напред-назад, както правеше обикновено, говореше бавно и мъчително. После, през последния час в стаята влезе секретарката на директора и му каза да отиде при него в кабинета колкото може по-бързо. Той съкрати часа и се упъти към директорския кабинет. Там бяха Ромеро, Ролинс и мистър Холингсбий.

Устната на Ромеро бе цепната и подута, а на челото му имаше посиняла цицина. Но той стоеше предизвикателно изправен, само хвърли един поглед на Странд, после сведе очи и ги заби в земята.

— Алън — рече Бабкок, — обясних на Ромеро, че при сегашните обстоятелства нямам друг изход, освен да го изключа от училище. Ако той се съгласи да помогне на мистър Холингсбий й му съобщи откъде знае, че Хиц е откраднал парите и писмата, и ако успее да посочи свидетел, който да потвърди думите му, това ще наклони везните в негова полза. Особено ако в съда покаже известно разкаяние за постъпката си. Мистър Холингсбий смята, че ако има късмет, ще успее да издейства условна присъда за Ромеро. В такъв случай вярвам, че ще мога да му разреша да се върне в училище, за да завърши годината. Вероятно ще успееш да го убедиш.

Странд си спомни горещата молба на мисис Шилър да не намесва името й в тази история. Той сви неловко рамене, негодуващ, че също е принуден да избира.

— Ромеро — каза накрая, — ти си играеш с целия си живот. — Странд беше направил своя избор, за хубаво или за лошо. — Опитай още веднъж поне. Не бих искал да ти напомням какво дължиш на нас с мистър Хейзън, но трябва да го сторя. Ние с него сме заложили много на теб. Не говоря за парите. Имам предвид моралната страна. Постъпваш безсърдечно, щом не чувстваш, че трябва да се помъчиш да оправдаеш доверието.

— Съжалявам, мистър Странд — отговори Ромеро, без да вдига поглед от земята. — Всички знаят какво съм направил и защо. Ще си понеса последствията. Не се опитвам да се измъкна. Само си губите времето да ме убеждавате.

Странд вдигна рамене.

— Боя се, че повече няма накъде — обърна се той към Бабкок.

Бабкок въздъхна.

— Добре, Ромеро — каза той. — Събирай си нещата и си върви. Веднага. Не можеш да останеш тук дори една нощ.

— Аз ще откарам момчетата до Уотърбъри — вметна мистър Холингсбий. — Ролинс, може би твоите родители ще успеят да постигнат нещо.

— Сигурен съм, че ще се опитат — каза Ролинс и хвана Ромеро за лакътя. — Хайде, герой такъв.

Мистър Холингсбий и Странд излязоха след момчетата на двора. Образуваха малък кортеж по пътя към „Молсън Резидънс“.

— Преди да дойдете — обърна се Холингсбий към Странд, — Бабкок прочете и на Ролинс закона за нарушение на обществения ред. Дето не е съобщил за играта на зарове в тяхната стая. Остави Ролинс условно до края на годината. Което означава, че не може да играе в нито един отбор. Треньорът по лека атлетика няма да е особено щастлив, като се научи. Ролинс е най-добрият по тласкане на гюле в училището, но и това няма да му помогне да получи стипендия за колежа.

— Вие имате ли деца? — попита Странд.

— Една дъщеря. Слава богу, че е женена — засмя се Холингсбий.

Странд не можа да се въздържи да не се запита дали този човек е чел някога поне едно от писмата на дъщеря си до съпруга й, или до който и да било друг мъж.

— А вие? — попита Холингсбий. — Колко деца имате?

— Три. Досега са успявали някак си да не влязат в затвора.

— Имали сте късмет — поклати глава адвокатът. — Децата в днешно време…

Когато стигнаха в пансиона, Странд с облекчение видя, че в общата всекидневна няма никой. Ромеро тръгна към стълбите, но Странд го спря.

— Хесус — извика той, — за последен път…

Ромеро поклати глава.

— Добре тогава — каза Странд. — Довиждане. И всичко хубаво.

Подаде му ръка и Ромеро я стисна.

— Не го приемайте толкова навътре — рече момчето. — Голяма работа — още една съчка в огъня. — Насочи се към вратата, после спря и се обърна. — Може ли да кажа нещо, мистър Странд?

— Щом мислиш, че има нещо неизказано.

— Да, има. Аз си отивам оттук, но мисля, че и вие няма да останете много дълго. — Говореше сериозно с тих и ясен глас. — На това място работят само приспособенци, мистър Странд. А според мен вие не сте такъв.

— Благодаря — каза иронично Странд.

— Другите учители са тревопасни животни, мистър Странд. Пасат си трева на спокойствие.

Странд се зачуди къде ли е прочел и научил Ромеро този израз. Като го чу, си призна, макар и неохотно, че е истина.

— Вие се мъчите върху цимент, мистър Странд — продължи Ромеро. — Затова ме разбрахте. Или поне наполовина успяхте. Всички останали тук ме гледат, като че ли съм от някоя зоологическа градина.

— Не е справедливо — възрази Странд. — Поне спрямо другите.

— Аз просто ви казвам мнението си — сви рамене Ромеро.

— Свърши ли?

— Да.

— Върви да си вземеш багажа — подкани го Странд. Беше смутен и не искаше да слуша повече. Поне не днес.

— Хайде, рожбо — грубо подкани приятеля си Ромеро, — давай да изчезваме от старата плантация. Господарят ни продава на юг.

Странд проследи с поглед как Холингсбий и двете момчета се качиха по стълбите, после тръгна по коридора към своето жилище. Телефонът във всекидневната звънеше. Почти бе решил да не отговаря, но после, като си помисли, че Лесли може да се обажда от Франция, за да му каже, че е добре, вдигна слушалката.

Беше Хейзън.

— Чете ли оная проклета статия в „Таймс“ тази сутрин?

Прозвуча, като че ли бе пиян.

— Да.

— Сигурни източници. — Гласът на Хейзън бе прегракнал. — Всеки скапан мошеник адвокат в Министерството на правосъдието, който изпорти нещо пред някое смахнато журналистче, изведнъж става сигурен източник. Боже господи, ако запишеш разговор между Исус Христос и Йоан Кръстител, те и него могат да изкарат федерално престъпление.

— Опитах се да ти се обадя снощи, за да те предупредя за статията. Никой не отговаряше.

— Бях в гадната опера. А когато ме няма вкъщи, моя проклет камериер го мързи да се мръдне от бара, където пие от собствения ми алкохол и не вдига телефона. Довечера ще го уволня този негодник. Ти откъде знаеш за статията?

— Вчера тук идваха двама агенти от ФБР да ме разпитват за теб. Казаха ми да прочета „Таймс“ тази сутрин.

— Какво искаха да разберат?

— Дали съм те чул да говориш с Хиц за някаква сделка.

— И ти какво им каза?

— Какво можех да им кажа? Казах им, че не съм чул.

— За бога, можеше да се закълнеш, че си бил с мен през цялото време и много добре знаеш, по дяволите, че не съм споменавал нито дума на Хиц за никакъв бизнес.

— Вече говорихме за това, Ръсел — рече уморено Странд. — Казах им каквото знаех. Нито повече, нито по-малко.

— Оглави списъка на защитниците на родината, сър Галахад[2] — възкликна Хейзън. — Кога най-после ще слезеш от облаците, ще закачиш ореола си над вратата и ще се научиш да играеш с големите момчета на улицата?

— Ти си пиян, Ръсел. Когато изтрезнееш, тогава ще говорим.

Странд спокойно постави слушалката. Целият трепереше. Студът през деня като че ли се беше просмукал в костите му. Влезе в банята и пусна топлата вода във ваната. Започна да се съблича, като с благодарност вдишваше парата. На вратата се позвъни. Той спря водата, облече си халата и отиде бос да отвори. На прага стоеше доктор Филипс с черната си чантичка в ръка.

— Може ли да вляза, мистър Странд?

Странд имаше чувството, че докторът се кани едва ли не да сложи крак на вратата, да не би да я тръшне под носа му.

— Заповядайте.

Филипс влезе и Странд затвори.

— Надявам се, че не ви безпокоя — каза Филипс, — но мистър Бабкок ми се обади преди няколко минути и ми поръча да ви прегледам.

— Защо?

— Може ли да си съблека палтото?

— Разбира се. Бабкок обясни ли…

— Тревожи се за вас, сторило му се, че не изглеждате много добре — отвърна Филипс, докато Странд му помагаше да си свали палтото. — Разказа ми за вашето сърдечно заболяване, и ако нямате нищо против, бих искал да ви прегледам малко. — Той погледна Странд отстрани. — Истината е, че цветът на лицето ви не е съвсем както трябва. Знам, че сте били под напрежение и…

— През последните няколко нощи просто малко съм спал — отговори рязко Странд. — Нищо повече.

В едно беше сигурен, че каквото и да се случи, не би искал да го пратят отново в болница.

Доктор Филипс извади от чантичката си стетоскоп и апарата, който Странд познаваше вече твърде добре, за да измери кръвното му налягане.

— Може ли да седнете на бюрото — каза Филипс с тон на зъболекар, който уверява пациента, че ваденето на нерв не боли — и да съблечете халата си…

Странд метна халата на един стол. Още беше по гащета, така че не се чувстваше толкова глупаво, както ако седеше гол в собствената си дневна.

— Не може да се каже, че сте много пълен — подметна сухо Филипс и постави студения стетоскоп върху гърдите на Странд. Указанията също му бяха познати: — Кашляйте. Не дишайте. Дишайте дълбоко и бавно издишвайте.

Освен кратките нареждания Филипс не говореше нищо друго. След гърдите той постави стетоскопа върху гърба на Странд. После уви гумения ръкав на апарата за кръвно налягане около ръката на Странд, напомпа го и изпусна въздуха, наблюдавайки внимателно манометъра, след това повтори операцията. Животът ти да зависи от един въздушен мехур, рече си Странд, докато гледаше невъзмутимото лице на лекаря. Или от тънко стълбче живак, този неустойчив елемент.

Филипс свърши, но продължаваше да мълчи, докато прибираше принадлежностите си в чантичката. Разтреперан, Странд отново си облече халата.

— Мистър Странд — най-после се обади Филипс, — боя се, че мистър Бабкок е проницателен диагностик. Дишането ви е много слабо и в дробовете ви се чува обезпокоителен шум. Пулсът ви е неравномерен, макар и не толкова лош. Кръвното ви е много високо. Спомняте ли си колко беше, като ви изписаха от болницата?

— Не знам точно, но лекарят ми каза, че е нормално.

— Боя се, че вече не е. Вземате ли нещо за смъкването му?

— Не.

Филипс кимна.

— Ако минете през амбулаторията утре сутринта, ще ви дам някои лекарства, които ще ви помогнат. По едно на ден ще свърши работа.

Той бръкна в чантичката си и извади някакво шишенце.

— Ето ви нещо за сън. Не се безпокойте — не е наркотик.

— Да си призная, много не се боя, че мога да стана наркоман на тия години — каза Странд.

— Наркоманията не е само юношеско заболяване, мистър Странд — отвърна студено Филипс. — В дробовете ви има и малко течност…

— Направо е чудно, че все още мога да ходя, така ли? — рече Странд, като се опитваше да покаже, че се забавлява с незначителните отклонения във функциите на непокорното си тяло.

— Да се ходи по малко, е хубаво. Дори се препоръчва. Макар че аз лично бих си стоял вкъщи, докато се постопли. Ще ви дам и нещо диуретично. Не искам да ви плаша. Забележително добре сте се възстановили след прекарания, както ми каза мистър Бабкок, тежък удар. Но вълненията, напрежението, както вече ви споменах, играят голяма роля при подобни състояния. Бих искал, ако е възможно, да приемате нещата малко по-спокойно.

— А според вас какво трябваше да направя, когато видях едно от моите момчета да гони друго с нож — да седна и да си свиркам ли?

— Знам, знам — отвърна Филипс, като отреагира на сърдитата нотка в гласа на Странд и заговори още по-бавно и по-спокойно отпреди, — има случаи, когато съветите на лекаря звучат глупаво. Аз също не съм в особено цветущо здраве, но си давам съвети, които не се и надявам да изпълня. Въпреки това опитайте се, ако можете, да гледате на проблемите си в по-широк план.

— А вие как се справяте, като разглеждате проблемите си в по-широк план?

Филипс се усмихна печално.

— Зле.

Странд знаеше от Бабкок, че Филипс е вдовец. Жена му била загинала при автомобилна катастрофа преди пет години. Той имал професорска клиентела в Ню Йорк и преподавал в Корнелския медицински център. Когато жена му починала, зарязал всичко: клиентелата, болницата, кабинета, апартамента, приятелите и останалата част от семейството си, и отишъл за една година да живее сам в дървена хижа в мейнските[3] гори. После пристигнал в Дънбъри и казал откровено на Бабкок, че иска да има такава клиентела, която ще предявява минимални изисквания към него, ще носи ограничена отговорност и където никой от приятелите и компанията му, която познавал, докато жена му била жива, няма да се появи ненадейно да му напомня за по-щастливите дни. Както току-що си беше признал, явно когато разглеждаше проблемите си в по-широк план, не се справяше особено добре.

„Изкълчени глезени и младежки пъпки — заявил той на Бабкок, — по-нататък нямам желание да се задълбочавам в медицината до края на живота си.“

Споменът за това уталожи яда на Странд, който изпитваше към този човек дошъл неканен да го преглежда, да му дава наставления и да се бърка, както си помисли Странд, когато видя доктора пред вратата си, в неща, дето съвсем не са негова работа. В края на краищата Странд не беше дете и си имаше свои лекари, към които можеше да се обърне за помощ, ако почувства нужда. Опита се да си представи реакцията на Хейзън по телефона, ако се беше обадил докторът и го бе посъветвал да погледне на Вашингтон и ФБР в по-широк план.

— Разбрах от мистър Бабкок — каза докторът, — че сте най-съвестният учител в училището. Което означава, че се преуморявате и прекалено се тревожите. Ако ми позволите, бих ви направил едно предложение — не бъдете чак толкова съвестен. Опитайте се да не придиряте много. И ако можете, не тичайте след разни момчета с ножове. — Той се усмихна на тези си думи. — Почивайте си по-често, и то повече психически, отколкото физически: Имам още един въпрос. Пиете ли много?

— Почти никак.

— Изпивайте от време на време по едно уиски. То прави нещата да изглеждат по-розови, освен че разширява капилярите. — Филипс навлече палтото си. Точно на прага се обърна. — Какво ще стане според вас с това момче Ромеро?

Странд се замисли за момент.

— Ролинс казва, че ако отиде в затвора, щял да свърши на улицата и тогава вече нямало да носи нож, а пистолет на колана си и „трева“ в джоба си. Предполагам, че под „трева“ има предвид хероин или кокаин. Според мен или ще стане така, или ще вдигне революция някъде.

Филипс кимна сериозно.

— Милосърдието е най-рядката стока на пазара — забеляза той. — Всички сме такива нескопосници. Е, лека нощ, сър. И приятно спане.

Изкълчени глезени и младежки пъпки, рече си Странд, когато вратата се затвори след доктора. Ромеро едва ли влизаше в тези категории.

Странд отиде в банята и остави на поличката шишенцето с лекарството, което Филипс му даде. Лек против болки, помисли си той. Всяка нощ бягство към забрава. Отговорът на цивилизацията на религията и амбициите.

Отново пусна топлата вода, изпитвайки още веднъж благодарност за кълбата пара, която вдишваше с пълни гърди. Тогава телефонът пак зазвъня. Ядосан, спря крана и се върна във всекидневната.

— Ало — каза грубо той.

— Няма нужда да ми се зъбиш. — Беше Лесли, гласът й звучеше весело, макар и отдалече. — Знам, че не обичаш да говориш по телефона, но по-добре го счупи, отколкото да отговаряш така. Никой няма да посмее да ти се обади втори път.

— Здравей, миличка — рече той. — Боже, толкова е хубаво, че чувам гласа ти. Откъде се обаждаш? Последното нещо, което ми казаха в „Ер Франс“, беше, че обикаляте из цялото въздушно пространство над Европа.

— Накрая кацнахме в Ница — отвърна Лесли — и сега сме във вилата на Линда в Мужен. Тя реши, че след като сме толкова близо, било срамота да не я видя. Божествена е. Как ми се иска и ти да си с нас.

— И на мен.

— Как вървят работите на бойното поле?

— На оправяне са — отговори двусмислено той.

— Какво значи това?

— Ромеро го пуснаха под гаранция и сега е при близките на Ролинс в Уотърбъри.

— Кой внесе гаранцията?

Той се поколеба.

— Едни приятели.

— Ръсел ли?

— Той не е приятел на Ромеро. — Странд не добави, че в момента Ромеро и него не го счита за приятел.

— Май така е по-добре, нали?

— Да, много по-добре.

— Грижиш ли се за здравето си? Скучно ли ти е сам?

— Почти не забелязвам, че те няма — отговори той през смях или поне опита да се засмее. — Мисис Шилър страшно ме глези.

— През целия Атлантик се безпокоях за теб.

— По-скоро трябваше да се безпокоиш за пилота. Имала си късмет, че не сте кацнали някъде другаде. Аз съм много добре.

— Наистина ли?

— Да.

— Изглеждаш уморен.

— От връзката е. От утре смятам да започна да карам ски. Във вестника обещават, че ще вали сняг.

Струваше му усилие да изглежда весел, но успя. Ако Лесли беше при него, щеше да й каже всичко или почти всичко, което беше преживял този ден. Но знаеше, че тревогите се умножават право пропорционално на разстоянието, а Лесли беше на пет хиляди километра от него.

— Какво правиш сега? — попита Лесли. — Искам да кажа, точно в момента?

— Каня се да се топна в една гореща вана.

— А аз утре ще скоча в басейна на Линда. Представяш ли си, да можеш да плуваш през ноември. Когато се пенсионираме, мисля, че трябва да дойдем да живеем в Мужен.

— Ако намериш някое хубаво местенце за около един милион долара, докато си там, плати депозит за него.

Лесли въздъхна.

— Не би било зле поне веднъж да си богат, нали?

— Торо[4] никога не е виждал Средиземно море — каза Странд — и пак е бил щастлив край едно езеро.

— Той не е бил женен.

— И аз така знам.

— Ако се отпусна — рече Лесли, — струва ми се, че бих се превърнала в лекомислена жена, обичаща охолството. Ще можеш ли да ме понасяш?

— Не.

Тя пак се засмя.

— Харесвам мъжете, които знаят какво искат. Но достатъчно приказвах. Този разговор струва на Линда цяло състояние. Щастлив ли си?

— Никога не съм бил по-щастлив — отговори той.

— Знам, че лъжеш, и затова те обичам.

В пращящата слушалка се чу целувка и Лесли затвори.

Странд постави слушалката, отиде в банята и най-после се потопи в топлата вода. Моето малко частно море, помисли си той, унасяйки се сред парата. Би се задоволил като Торо и само с езеро.

[1] Границата между щатите Пенсилвания и Мериленд, считана за демаркационна линия между Северните и Южните щати. — Б.пр. ↑

[2] Рицарят от легендата за крал Артур, който поради своето благородство и чистота успява да намери Свещения граал. — Б.пр. ↑

[3] Мейн — Щат в североизточната част на САЩ. — Б.пр. ↑

[4] Хенри Дейвид Торо (1817–1862) — виден американски писател — трансценденталист, обществен деец и естественик, провел двегодишен експеримент в саморъчно направена колиба край езерото Уолдън. — Б.пр. ↑

6

Изненада се, когато след последния си час в училище отвори вратата на апартамента си и видя Хейзън да стои във всекидневната — тъкмо посягаше за едно списание от рафта на библиотеката. Странд не го беше чувал повече от седмица — след пиянския му разговор до телефона.

— Здравей, Алън — каза Хейзън. — Надявам се, че нямаш нищо против. Мисис Шилър ми отвори. — Протегна ръка и Странд я стисна. — Донесох ти малък подарък. — Той посочи към масата зад канапето, където имаше две еднолитрови бутилки „Джони Уокър“ — любимото уиски на Хейзън.

— Благодаря — рече Странд — сигурно ще влязат в работа.

— Дойдох да се извиня за лошото си настроение по телефона.

Хейзън се взря внимателно в Странд, сякаш не знаеше как ще реагира.

— Все едно, че не е било, Ръсел. Аз вече го забравих.

— Радвам се да го чуя. — Държането на Хейзън стана сърдечно. — Дори между най-добрите приятели понякога възникват недоразумения. А аз бях малко нервен покрай онази статия в „Таймс“.

— Какво стана? Не съм виждал нищо повече във вестниците.

— Повече не е и имало — отвърна Хейзън. — Предполагам, са решили, че риболовната експедиция се е провалила. Правосъдието сигурно се е отказало от цялата работа.

— Радвам се да го чуя. Искаш ли да ти приготвя едно питие? Боя се, че ще трябва да го налея от твоята бутилка. Нашето свърши преди седмица.

Хейзън погледна часовника си.

— Май че вече е тъкмо време за пиене. Ако ти ми правиш компания…

— Аз също бих си налял едно — рече Странд. — Времето е само за пиене. Едва не замръзнах, докато минавах през двора.

Той отиде в кухнята да вземе чаши, лед и кана с вода. Макар че доктор Филипс му беше препоръчал да си пийва по малко от време на време, а Ролинс му бе допил последната бутилка, Странд не си направи труда да прескочи до града за друга. Гледаше да излиза колкото може по-малко през най-големия студ, но можеше да помоли мисис Шилър да му вземе едно уиски, когато ходи в града да пазарува. Нямаше да е „Джони Уокър“. Бюджетът му позволяваше да се отпуска само в ограничени рамки.

Хейзън бе отворил едната бутилка, когато Странд се върна във всекидневната, и наля доста солидни дози. Чукнаха се и отпиха. Топлината, която веднага се разля по гърлото му, накара Странд да вземе решение всеки ден отсега нататък да изпива по чашка преди вечеря.

Мисис Шилър бе стъкнала огъня в камината. Странд драсна клечка кибрит под смачкания вестник и се загледа в пламъците, които започнаха постепенно да ближат подпалките. Постопли ръцете си няколко минути, преди да отиде до масата пред прозореца, където Хейзън вече се беше настанил. В здрача навън прехвърчаше снежец и чертаеше зимни рисунки върху полузаледените прозорци. Профилът на Хейзън се отразяваше в стъклото и двата образа, истинският и отразеният, създаваха странно двойно впечатление. Неговото лице беше спокойно и приветливо, отражението сякаш бе изсечено върху метал — сурово и студено, като главата на някой император върху монета, могъщ владетел, незнаещ пощада.

Странд седна на масата срещу него и Хейзън го погледна замислено.

— Алън — тихо рече той, — дойдох да ти поискам прошка. Не само за това, което ти наговорих по телефона. А и за отношението ми към Ромеро. Имах достатъчно време да премисля всичко и да разбера каква отговорност нося. Днес ходих в Хартфорд, говорих със съдията и научих, че Ролинс е дал гаранция за него. Откъде е взел парите, си остава загадка за мен, но няма значение. Съдията каза, че ги е намерил за един ден. Повярвай ми, засрамих се пред този суров възрастен човек. Обещах му, че ще взема специално отношение по делото и ще дойда в съда лично да се занимая с него. Разправих му как съм се запознал с Ромеро чрез теб и какво мислим двамата за неговите способности и за необичайния му произход. Независимо от вида си съдията не е чудовище, помни баща ми от времето, когато самият той е бил начинаещ адвокат. Съгласи се да отмени гаранцията и да освободи момчето по мое поръчителство.

Хейзън се усмихна мрачно.

— Предполагам, че не беше чел „Ню Йорк Таймс“ този ден. Постави някои условия, разбира се. Ромеро трябва всяка седмица да ходи в болницата за психологически тестове и лечение. Вече съобщиха това на Холингсбий и утре той ще прибере парите на Ролинс.

Две хиляди долара обратно в банката, помисли си Странд. Значи ще има подаръци за Коледа.

— Ръсел — каза той, — нямаш представа колко се радвам. Не само за теб… и за теб, разбира се… но и за себе си също.

Хейзън изглеждаше малко смутен. Той отпи от уискито си.

— Не го правя, защото съм светец, Алън — рече той. — Хиц и сие ще се потръшкат няколко дни. А това съвсем няма да ми бъде неприятно. Кажи ми, сега, когато изглежда, че момчето може би ще го пуснат, какво е това поверително нещо, което ми спомена, че ти е съобщил? Защо Ромеро мисли, че Хиц е взел парите и писмата?

— Той не ми каза.

Подпитващият тон на адвоката се върна в гласа на Хейзън.

— А кой?

— Обещах да не издавам.

— Обещанията — Хейзън сбърчи нос от отвращение — са истинска напаст в живота на адвоката. Някой намерил ли е писмата?

— Не — излъга Странд.

— Какво може да е имало в писмата на едно хлапе, което да е толкова дяволски важно?

— Спомни си, когато си бил на осемнайсет години, Ръсел.

— Баща ми четеше всички мои писма, докато станах студент.

— Ромеро дори не знае дали баща му е жив, или не.

— Дано съдията не стане наопаки от леглото в деня на делото — рече Хейзън, — иначе психиатърът ще трябва да установи, че Ромеро е най-смахнатото момче в Кънетикът, но в същото време безобидно като охлюв, ако не иска да лежи в затвора. Съдията беше сговорчив днес, но ако прокурорът го натисне, не се знае… Професионалната учтивост е едно нещо, законът — друго. Е, добре… — въздъхна той — направих всичко, каквото можах. Поне довечера ще мога да си легна с чиста съвест. Никак не ми беше лесно тези дни.

— За никого не беше лесно — напомни му Странд.

Хейзън се засмя.

— Егоизмът не е единственият ми недостатък.

— Не, наистина.

Усмивката върху лицето на Хейзън стана малко пресилена. Той отново погледна вглъбено към Странд.

— Какво всъщност мислиш за мен, Алън?

— Много неща. Естествено, ти си безумно щедър и услужлив към всички ни. Предполагам, няма да се изненадаш, че изпитвам смесени чувства — благодарност и… — той се поколеба — яд.

— Глупости — възрази Хейзън, — ти не си такъв човек.

— Всички сме такива — отговори тихо Странд.

— Господи, та в повечето случаи съм давал само пари. А аз плюя на парите.

— Ти можеш да го кажеш. Аз не.

— Дай да забравим за благодарността и яда, и всички тия глупости. Какво друго мислиш за мен?

— Че си нещастен човек.

Хейзън кимна мрачно.

— Не е лъжа. Кой не е нещастен в днешно време? Ти не си ли?

Тонът му беше предизвикателен.

— И да, и не.

Странд осъзна, че Хейзън говори сериозно, и реши, че и той трябва да му отвърне по същия начин.

— Като си правя равносметка, считам, че щастливите дни в живота ми са повече от нещастните. Нямам същото чувство за теб обаче.

— И си прав. Ей богу, прав си! — Хейзън допи питието си, сякаш за да измие от устата си думите, които току-що бе изрекъл. — Разговорът ни е тъкмо подходящ за тази студена зимна вечер, нали? Имаш ли нещо против да си налея още една чаша?

— Моля ти се.

Странд наблюдаваше едрия мъж, който стана от стола си и отиде при бутилките, каната с вода и леда. Бившият хокеист още си личеше — широкоплещест, мъжествен, със смътно заплашителен вид, готов да приема удари, и да им отвръща. Той си приготви питието и се върна на масата.

— А ти? В този миг? Щастлив ли си сега?

— Обикновено не си задавам този въпрос.

— Задай си го де. Заради едно време. — Хейзън, изглежда, се присмиваше.

— Ами, първо на първо, радвам се, че дойде. Струваше ми се, че приятелството ни е започнало да се подкопава, и това никак не ми беше приятно — отвърна Странд, като говореше бавно. — Мисля, че сега се е възстановило, и ми е по-добре. Колкото за другото… — Той вдигна рамене. — Когато Лесли я няма, много ми липсва. Още не съм се примирил с отсъствието на децата и те също ми липсват. Това, което се случи в училище, е неприятно и аз все още не се чувствам съвсем на мястото си тук, но ми се иска да вярвам, че с, времето всичко ще се оправи. Работата е лека и в по-голямата си част благодарна. Хората са… ъъъ… любезни и услужливи. За в бъдеще, да, очаквам да бъда щастлив, доста щастлив.

— За в бъдеще — иронично изпухтя Хейзън. — Бъдещето ще бъде ужасно кошмарно. Както е тръгнало по света.

— Нямах предвид света. Аз мога да бъда песимист по отношение на света и егоистично оптимистичен спрямо себе си. Открих, че когато човек се върне почти от прага на смъртта и започне отново да води, така да се каже, нормалния живот, оптимизмът е едва ли не механична реакция.

Хейзън се върна с чашата си и отново седна на масата. Погледна през прозореца.

— Отвратителна вечер — забеляза той. — Нищо чудно, че цялата страна отива на юг. Понякога си мисля, че всички градове на североизток, Бостън, Ню Йорк, Филаделфия, след петдесет години ще запустеят. Може би няма да е чак толкова лошо. Окей, Полиана[1]… — За момент в гласа му прозвучаха същите нотки, както когато се разкрещя на Странд по телефона. — Всичко било розово, казва мистър Странд. Новината на века. Значи нищо друго не те тревожи?

— Разбира се, че не е съвсем така.

Странд си спомни за бягството на Лесли от Дънбъри посред нощ, за писмата, подписани от Каролайн и изгорени в пещта за смет в сутерена, за Елинор, която води мъжа си за носа в Джорджия и настройва хората от града срещу себе си, за Джими, който на деветнайсет години има връзка с някаква певица почти два пъти по-възрастна от него, сменила вече двама или трима съпрузи, за собственото си принудително ергенство.

— Разбира се, че не е така — повтори той. — Семейни работи. Най-обикновени. — Знаеше, че това не е истина. — Но бих предпочел да не говоря какви са, още по-малко да мисля за тях. И бездруго сънищата ми ги напомнят, така че това стига.

Хейзън кимна — главата му приличаше на тежко, разбалансирано махало.

— Кажи ми — рече изведнъж той, — мислил ли си някога за самоубийство?

— Като всеки.

— Като всеки. — Главата му отново тежко се поклати и кимна. — По дяволите, този разговор е противен. От питието е. Не е обичайно за мен. Обикновено като пия, ми става хубаво.

Странд си спомни нелепата сцена първата вечер в Хамптънс, когато Хейзън се върна пиян късно през нощта и започна да ръмжи, да вика и ругае професията си, семейството си и целия свят. Чудеше се как един обикновено толкова интелигентен човек може да има такава погрешна представа за себе си.

— Както и да е — рече Хейзън с явно усилие да изглежда жизнерадостен, — дамите ги няма да ни видят как се правим на самосъжаляващи се идиоти. Говорих с Линда в Париж. Прекарвали чудесно. Много се зарадваха, че празнуването на Коледа в Хамптънс е сигурно.

— Наистина ли? — запита изненадан Странд.

— Май забравих да ти кажа. Можеш ли да извикаш и децата?

— Още не съм ги питал. — Той не спомена на Хейзън, че след техния спор беше решил да не ходи. — Сигурен ли си, че Лесли няма други планове?

— Линда я попита — тя беше в стаята, когато се обадих, и чух да казва, че идеята е чудесна.

— Ще се свържа с останалите от семейството.

Перспективата да се махне за десет дни от училището, от трудно поносимото присъствие на четиристотинте момчета, когато иска да бъде сам с Лесли на тихия плаж край бреговете на Атлантика, повиши настроението му.

— Сигурен съм, че ще прекараме великолепно — усмихна се той. — Виждаш ли какво означава да можеш да бъдеш песимист по отношение бъдещето на света и в същото време да си оптимист спрямо своето собствено? Поне за десет дни. Само не ни давай да гледаме телевизионните новини и да четем „Таймс“ и ще се чувстваме в рая.

На вратата се позвъни и Хейзън погледна часовника си.

— Сигурно е Конрой. Пратих го в трапезарията на топло, докато се видя с теб. Дълъг път ни чака обратно до града в това време. Благодаря за почерпката.

Когато се здрависваха, той задържа малко ръката на Странд.

— Радвам се, че дойдох. Твърде стар съм, за да превръщам приятелите си във врагове.

— Аз не съм бил твой враг, Ръсел.

— А е трябвало да бъдеш, по дяволите. — Хейзън се засмя и излезе.

Странд седна на масата, усещайки как чашата с уиски се изпотява в ръката му и погледна към сгъстяващия се сняг през ледените рисунки по стъклата на прозорците. Помисли си за големите градове на север, за които бе споменал Хейзън полу на шега, как ветровете плячкосват улиците от бетон и стъкло и населението бяга. В тази първа зима от своята неизбежна и корабокрушенска старост и той копнееше за юга.

На другия ден, когато се прибра вкъщи след последния си час, го чакаха три писма. Мисис Шилър бе оставила пощата му на спретната купчина върху масата зад дивана във всекидневната. През целия ден вилнееше буря. Когато минаваше по пътеката през двора, в обувките и във врата му бе влязъл сняг, затова, преди да отвори писмата, той си свали палтото, обувките и чорапите, подсуши си краката, обу чехли и смени ризата си. Вече се беше измокрил веднъж през този ден, след обяда, гърлото му бе пресъхнало и го дращеше, а в гърдите си чувстваше странно парещо пулсиране. Може би ще послуша съвета на доктор Филипс и в събота ще прескочи до Ню Йорк, за да се прегледа при доктор Принз.

После, като си спомни вътрешната топлина от уискито предната вечер с Хейзън, той си наля една чаша с вода без лед и отпи първата глътка, преди да се върне във всекидневната и да вземе писмата. От пликовете разбра, че едното е от Каролайн, другото от Лесли, а на третото нямаше нито име, нито обратен адрес. Обикновено четеше писмата на Каролайн с малко снизходителна усмивка. Те бяха кратки, въодушевени и явно писани набързо, с които просто съобщаваше, че е жива, че прекарва весело и обича родителите си. Но от деня, в който чу от мисис Шилър за писмата в кофата за смет, не бе получавал никакво известие от нея.

Най-напред отвори нейното писмо. Нищо не споменаваше за Ромеро. Каролайн пишеше, че прекарва чудесно, че са я избрали за кралица на годишния празник на колежа по случай откриването на новия баскетболен сезон, че има две интелектуални приятелки, едната специализирала философия, а другата сигурно щяла да стане редактор на литературното списание на колежа в трети курс, как треньорът по бягане смятал, че ако тя се яви за участие, би могла да бие момичето, което винаги печелело първото място на двеста метра, и че са я поканили да прекара коледната ваканция с някакво семейство в Бевърли Хилс, но тя отказала, защото нямала търпение да се види с мама и татко. Била получила картичка с Айфеловата кула в едно писмо от мама и според нея било много самопожертвователно от страна на татко й да прекарва цялото време съвсем сам в онзи скучен Дънбъри, докато мама се шляе из Париж. Писмото завършваше с пет кръстчета над подписа й. Имаше и послепис:

Мама ми съобщи, че за Коледа всички сме канени във вилата на мистър Хейзън в Хамптънс, и аз реших, че постъпих детински, като ви казах, че никога повече няма да стъпя там. Миналото си е минало, пък и нищо не загубих от това, че си ударих главата в арматурното табло. Напротив, дори спечелих. Никой нямаше да си помисли да ме избере за кралица на празника, ако не си бях счупила носа.

Е, рече си Странд, поне знае как да поддържа една версия. Вече беше твърде късно — ако изобщо винаги не е било твърде късно, за да й каже, че знае как се е ударила. Като оставяше писмото настрана, Странд си спомни думите на мисис Шилър, че Каролайн е много разпространено име в днешно време.

Отвори писмото на Лесли и видя, че е дълго.

Мили мой — пишеше тя, — имам страхотна новина. Сега си съпруг на богата жена. Сравнително казано, разбира се. Така се случи, че продадох картината с дюните, която започнах в Деня на благодарността в Хамптънс. Линда удържа на думата си и я включи в изложбата. Тя беше първата, която се продаде. Може би това е свързано с факта, че бе оценена само на две хиляди долара ($2000!!! Изглежда много повече във франкове), а всички останали започваха от пет и после стигаха до небесата. Продадох и един акварел, който нарисувах за няколко часа в Мужен. Линда заяви, че не е вярвала някой да може да създаде нещо ново на тема Ривиерата, но аз успях да го направя някак си, още по-изумително е, че този, който го купи, е художник, добре известен във Франция, той ме покани в ателието си и ми каза, че ако искам да рисувам живи модели, мога да го правя едновременно с него. Невероятно, нали? Чувствам се като някоя стара мома, която бродира през свободното си време и изведнъж научава, че създава произведения на изкуството. Линда твърди, че ако продължавам, както тя го нарича, в „моя нов стил“ (ха-ха!) и работя усърдно, догодина ще ми направи изложба в Ню Йорк. Започнах голямо платно с един двор, в който случайно попаднах, само че на него той не прилича на двор, а на средновековна тъмница. „Осветен от неземна светлина, като у Балтюс[2], само че американска“ — така го описа Линда, но нали я знаеш как обича да преувеличава. Никога не съм се чувствала така досега. Четката като че ли сама рисува. Изключително странно и прекрасно усещане. Сигурно има нещо във въздуха. Сега, струва ми се, разбирам защо все някога през живота си, художниците е трябвало да идват в Париж и колкото по-рано, толкова по-добре. Ако бях дошла на осемнайсет години, мисля, че никога повече нямаше да пипна пианото.

Имам чувството, скъпи, че съм на седмото небе и летя, и никак не ми се иска да тръгвам по-рано, отколкото трябва. Линда предложи да останем тук малко по-дълго и да се уговорим да ни посрещнеш на летище „Кенеди“ в деня, в който трябва да бъдеш у Ръсел. Ти и без това ще минеш покрай летището на път за там, а да ти кажа право, някой и друг ден повече, прекаран далеч, от Дънбъри, ще ми помогне да събера сили за онова, което ме чака, като се върна.

Знам, че изглежда егоистично, но става въпрос само за няколко дни, все пак не е като Гоген, който зарязва семейството си, за да рисува в Южните морета, нали? Разбира се, ако искаш да си дойда по-скоро, само ми изпрати една телеграма.

Междувременно, ако успееш да се справиш със семейните задължения и се свържеш с децата, за да им кажеш къде може да се съберем всички за празниците, ще се чувствам по-спокойна.

Надявам се, че се грижиш за здравето си и че ти липсвам толкова, колкото и ти на мен. Моля те, пиши ми възможно по-скоро какво смяташ.

Моля те, не си мисли, че понеже ми е хрумнала налудничавата идея, че ми се удава случай да стана добра художничка, ще се превърна в лоша съпруга. Ако трябва да избирам, знаеш какво ще предпочета. Аз не съм Гоген.

Предай на децата моята благословия, когато се чуеш с тях. Линда ти изпраща много поздрави, а аз ти изпращам всичко, което имам. До щастливия празник.

Лесли

Странд остави бавно писмото, като се мъчеше да определи чувствата си. Усети гордост, ревност и смътно чувство на загуба. Щом беше готова да зареже музиката, на която бе посветила живота си, кое ли щеше да бъде следващото нещо, от което ще се откаже? Ще й изпрати поздравителна телеграма по-късно, когато му остане време да съчини подходящ текст с радостно съдържание.

Огледа се наоколо. Стаята изведнъж, стана мрачна — обикновена занемарена ергенска квартира. Той определено не летеше.

Разсеяно отвори третото писмо.

Уважаеми мистър Странд — прочете той, — няма да ви казвам името си. Жена съм на преподавател от катедрата по биология в колежа, в който учи вашата дъщеря, Каролайн. Майка съм на две малки деца.

За момент спря да чете. Почеркът бе дребен и четлив. Несъмнено някой специалист графолог би могъл да разбере много за характера на жената, която го бе написала. Почувства леко замайване и седна с писмото в ръка. Почеркът беше много дребен и той полагаше усилия, за да го разчете. Потърси очилата си и ги сложи. Буквите изведнъж станаха много големи. Застрашително големи.

Мъжът ми е силно увлечен по нея. Тя е кокетката на колежа и момчетата се лепят за нея като мухи. Мъжът ми каза, че ако тя се съгласи да се омъжи за него, той щял да ме напусне. Бяха си уредили да отидат заедно в Калифорния за Деня на благодарността, но в последния момент тя замина с едно момче от футболния отбор. Разправят, че хвърчи като пеперудка от мъж на мъж, макар че единственият, за когото мога да бъда сигурна, защото той ми го е казал, е моят съпруг. В други години щяха да я изхвърлят от училище още на втория месец. Но тъй като сега времената са такива и учителите са се отказали от всякаква, дори привидна дисциплина и спазване на благоприличието, нея я глезят и коткат и наскоро дори я избраха за кралица на празника по случай откриването на баскетболния сезон. Досега тя все обещава на мъжа ми, че най-после ще отидат в Калифорния за Коледа. Аз съм изпаднала в жалкото положение да се моля пак да го изиграе. Той е изоставил работата си, не ме забелязва, освен когато се караме, и не обръща никакво внимание на децата. Той получава малка заплата, тъй като е най-обикновен преподавател, но знам, че я отрупва със скъпи подаръци.

Известно ми е, че вие също сте учител и разбирате колко лесно може човек да провали кариерата си поради професионална небрежност, съчетана с явна недисциплинираност. Освен това ми е ясно, че когато едно момиче се отдели от къщи за първи път, вниманието на мъжкия пол, особено ако момичето е толкова младо и хубаво като дъщеря ви, може да й завърти главата, за което после ще съжалява цял живот.

Нямам представа какво знаете за поведението на дъщеря си, нито пък до каква степен се интересувате от бъдещето й, но заради нея и мен, и заради семейството ми, моля ви да направите каквото можете, за да я накарате да осъзнае колко жестоко и безотговорно постъпва и да върнете съпруга ми в лоното на семейството.

Писмото нямаше подпис.

Лоното на семейството. Странд прочете този израз с библейско звучене. Напомняше му за църква в прерията и неделни сбирки за вечерна молитва. Знаеше едно нещо, което учителят по биология не знаеше — ще го зареже и за Коледа, както го беше зарязала за Деня на благодарността. Новогодишни и коледни поздравления.

Разтвори ръка и писмото се завъртя на пода. В дъжд и сняг, и в нощен мрак шест пъти седмично получаваме по домовете си ежедневната дажба горчивини от вярната американска поща. Слава богу, че има неделя.

Учител по биология значи, помисли си Странд. И той също беше учител по история, а Лесли учеше в неговия клас на възрастта на Каролайн, беше толкова красива и скромна на първия ред, когато я пожела. Трябваше ли да се чувства виновен? Той поне изчака от приличие една година, след като тя завърши, и тогава отиде у тях с намерението да се ожени. Но и учителят по биология несъмнено целеше брак.

Какво можеше да каже на дъщеря си? И кой щеше да й го каже? Не баща й във всеки случай, помисли си, никога баща й. Лесли? Досещаше се какво ще рече Лесли: „Тя е голямо момиче. Нека сама решава проблемите си. Така само ще влошим нещата. Нямам намерение да си развалям отношенията с дъщеря си заради някакъв разгонил се дърт, тъп провинциален учител по биология.“ Ако покажеше писмото на Лесли, тя сигурно щеше да отсече, че няма начин жена с такъв почерк да не загуби мъжа си.

Елинор ли? Елинор би я посъветвала: „Прави каквото искаш.“ Самата тя винаги бе постъпвала точно така.

Джими? Той беше най-близо по възраст до Каролайн, движеше се във водовъртежите на същото поколение, отнасяше се покровителствено към сестра си. Но с неговата трийсет и пет годишна певица с три брака зад гърба й, Каролайн сигурно ще му се изсмее, ако започне да й говори за морал. Все пак струваше си да опита с Джими.

Странд допи питието си. Това не облекчи сухото дращене в гърлото му, нито парещите бодежи в дробовете. Стана, отиде до телефона и набра номера на доктор Принз в Ню Йорк. Доктор Принз каза, че било крайно време да се обади. Щял да го чака в единайсет часа в събота сутринта. Трябваше да вземе ранния влак.

После звънна на Джими в Ню Йорк. Като никога той си беше вкъщи.

— Джими — рече Странд, — трябва да бъда в Ню Йорк в събота сутринта. Може ли да обядваме заедно? Искам да си поговорим за някои неща.

— О, татко — отвърна Джими, — съжалявам, но в събота сутринта трябва да замина за Лос Анжелис. По работа. Много бих се радвал да те видя. Не можеш ли да дойдеш да вечеряме в петък?

Синове само по предварителна уговорка, мина през ума на Странд.

— Последният ми час в петък свършва в три — каза той. — Мога да дойда в Ню Йорк до шест. Но ще трябва да остана да спя. Имам час за преглед при лекаря в събота сутринта.

— Какво ти е? — В гласа на Джими веднага прозвуча тревога.

— Нищо. Обикновен, нормален преглед. — Странд почувства, че в гърлото му напира кашлица, но я потисна. — Можеш ли да ми запазиш хотел?

— „Уестбъри“ е до нас. На Медисън Авеню, до Седемдесета улица. Ще ти ангажирам стая там.

— Изглежда скъп.

Един следобед бяха пили в бара на хотела с Лесли, след посещение в музея „Уитни“[3] съвсем наблизо. Беше прекалено луксозен за него. Другите хора в бара бяха от рода на гостите по събиранията, на които Хейзън ги водеше в Хамптънс.

— Няма значение — отвърна небрежно Джими, — аз черпя.

— Мога да отседна и в нещо по-евтино.

— Остави, татко. Аз съм богат.

На деветнайсет години, рече си Странд, а богат. Когато той беше на деветнайсет, спеше по общежитията на Християнския младежки съюз.

— Е, добре — съгласи се той, — щом това няма да те разори.

— Ще запазя апартамента за младоженци.

— Младоженката е в Париж — отговори Странд. — Не си харчи парите.

Джими се засмя.

— Знам, че е в Париж. Изпрати ми картичка. „Мона Лиза“ в Лувъра. Предполагам, с това е искала да ми напомни, че е моя майка. И че не всяко изкуство се създава с електрическа китара. Ще те взема от хотела.

Говори, като че ли е най-малко на трийсет години, каза си Странд, когато затвори. Отиде в кухнята и си наля още една чаша. Щом една е полезна за него, може би две — ще бъдат два пъти по-полезни.

Френският ресторант, в който Джими го заведе, беше ненатрапливо изискан и целият светеше от чистота — със снежнобели покривки и с огромни букети цветя. Оберкелнерът раболепничеше пред сина му и се поклони учтиво, когато Джими представи Странд за свой баща, макар на Странд да му се стори, че в очите му за миг проблесна неодобрение.

Докато вървеше към една маса след оберкелнера и Джими, строен и безупречен в тъмния втален костюм, като че ли ушит в Италия, Странд си даде сметка, че неговото собствено грубо вълнено сако е старо и смачкано, яката на ризата му е широка и кашираните му панталони са провиснали. Когато видя цените в менюто, той се ужаси. Ужаси се и когато попита администратора в „Уестбъри“ за цената на стаята, запазена за него.

— Синът ви има грижата за това — отвърна му човекът.

— Знам — каза троснато Странд.

Пътуването до града беше неприятно. Във влака бе претъпкано и много горещо и единственото свободно място, което успя да си намери, беше във вагона за пушачи, а човекът до него пушеше цигара след цигара и само поглеждаше Странд с любопитство, когато той се закашляше.

— Знам, че синът ми има грижата за това. Просто бих искал да разбера колко струва.

Администраторът му каза и Странд мислено изпъшка: „За една година синът ми ще се окаже най-младият фалирал човек в Съединените щати.“

Когато Джими се появи с половин час закъснение, Странд не му се скара за нехайството. В действителност той нямаше време да говори с него за каквото и да било.

— Закъснели сме — отбеляза Джими, след като каза: „Тате, изглеждаш чудесно. Джоун ни чака да изпием по нещо. Съвсем близо е. Тя иска да се запознае с теб.“

— Защо? — попита кисело Странд, ядосан от закъснението на Джими. Той реши, че Джоун е името на трийсет и пет годишната любовница или каквато беше там на Джими.

— Може би иска да види дървото, от което е паднала крушата.

— Тя ще вечеря ли с нас?

С нейното присъствие на масата той едва ли ще може да отвори дума за Каролайн и учителя й по биология.

— Не — отвърна Джими, извеждайки го бързо от хотела, — само ще изпием по нещо. Тя трябва да си стяга багажа за пътуването утре.

— Пътуване ли? За къде заминава? — попита Странд, макар че знаеше.

— За Калифорния — отвърна безгрижно Джими, — с мен. Мрази да пътува сама. Не може да се оправя.

Когато се запознаваше с Джоун Дайър в претрупания й, изцяло мебелиран в бяло апартамент на двайсет и втория етаж, с изглед към Ист Ривър, Странд си помисли, че тя има вид на жена, която може да се оправя с всичко, включително и с пожар, наводнение, глад и финанси. Беше висока и слаба, без бюст, с огромни налудничави черни очи, силно подчертани с пурпурночервени сенки. Беше боса, пръстите на краката й бяха жълтеникави и изкривени навън и беше облечена в прозрачна черна пижама, през която прозираха яркорозовите й бикини. Тя не пое ръката, която Странд й протегна, а каза с дълбок, силен, почти мъжки глас: — Нали нямате нищо против да целуна бащата? — Прегърна го и го целуна по бузата. Лъхна го тежък парфюм. Каквото и да яде на вечеря, трябва да е пълно с подправки, чиито аромати да изличат тежкия дъх, попил в дрехите му. Знаеше също, че трябва да изтрие яркочервеното червило, преди да отиде където и да било. Всичко това стана на вратата, която Джоун Дайър отвори лично. Когато ги въведе в огромната всекидневна, Странд видя, че Соломон стои прав до стола си, за да ги посрещне.

— Здравей, Алън — промълви той, — здравей, Джими. — В гласа му прозвуча студенина, когато произнесе „Джими“. Това не убягна на Странд. — Е — продължи Соломон, — аз ви казах мнението си, Джоун. И двамата ще съжалявате за това, което правите.

Жената махна бавно и презрително с ръка. Ноктите й, дълги и хищнически, също бяха лакирани в пурпурночервено.

— Хърби — рече тя, — започваш да ме отегчаваш.

Соломон сви рамене. Лицето му беше силно загоряло и косата му изглеждаше почти бяла на фона на тъмното чело. Странд искаше да го попита къде намира слънце в Ню Йорк през декември, но изражението на лицето му не предразполагаше към празни приказки. А и по лицето на Джими бе изписана решителност, с която Странд беше свикнал още откакто Джими бе навършил осем години.

— Алън — каза Соломон вече с тих и приятелски тон, — ако ще оставаш в града, може ли да обядваме утре заедно?

— Ще ми бъде много приятно — отвърна Странд.

— В „Сарди“[4]. В един часа. Точно до службата ми е. Западна четирийсет и четвърта улица.

— Знам го къде е.

— Ще запазя маса. — Соломон си тръгна, без да погледне Джоун Дайър или Джими и без да се сбогува.

— Кратки случайни срещи — вметна Джоун, когато чуха далечното затваряне на външната врата. Тя хвърли на Странд пурпурночервена усмивка. — А сега може ли да ви предложа нещо за пиене? Но трябва да ви предупредя — ще бъде коктейл със сок от моркови и целина. Аз отказвам да тровя гостите си с алкохол и цигари.

— Благодаря, не съм жаден — отвърна Странд, някак си поуспокоен за приятелката на сина си, за която автоматически бе предположил, поради професията й, че най-малкото употребява марихуана. Жена, свикнала със сок от моркови, едва ли можеше да се смята опасна за млад мъж като Джими.

— Заповядайте, седнете — покани го Джоун Дайър. — Искам хубаво да ви разгледам. Джими толкова ми е говорил за вас. Отгледали сте прекрасен син — каза тя, когато Странд седна и потъна почти до земята в мекото ниско бяло канапе, чудейки се дали няма да има нужда от помощ, за да стане от него. — В нашата професия младежите обикновено са все деца, избягали от домовете си, недоразвити, обидени на родителите си, въобще непризнати таланти. Радост за очите е да ви гледа човек заедно. Съвсем сериозно, мистър Странд.

— Джоун — намеси се авторитетно Джими, — защо не престанеш с тия глупости?

Жената изгледа съкрушително Джими, после озари Странд с червената си усмивка и продължи, като че ли Джими не я е прекъсвал.

— По вида ви, мистър Странд, съдя, че Джими е наследил от вас своята интелигентност и чувството за индивидуалност. В момента, в който го видях, усетих спокойно доверие, изпитах чувството, че най-после съм открила мъжа — може би пораснало дете и все пак мъж, — на когото мога да се осланям, чийто преценки и в лично, и в професионално отношение са интуитивно верни. Това, което току-що казах, ще обясни малката неприятна сцена между нас и Хърби, на която станахте свидетел. Сигурна съм, че Джими ще ви съобщи подробностите. А сега, ако ме извините, трябва да приключа с приготвянето на багажа си. Утре трябва да сме на летището още по тъмно, затова ви моля да не задържате любимия ми Джими до много късно тази вечер, мистър Странд. Искрено се надявам, че скоро ще ни дойдете на гости в Калифорния с вашата красива съпруга, чиято снимка Джими ми е показвал. Какво щастливо семейство! А аз бях като безпризорна, подхвърляха ме от роднина на роднина и пет пари не даваха за мен, затова ценя семейството…

— По дяволите, Джоун — възкликна Джими, — баща ти още е собственик на половин Канзас, а майка ти има конюшня за състезателни коне.

— Аз съм безпризорна душевно — каза жената с достойнство — Затова публиката реагира с толкова чувство, когато пея. Аз пея за самотата на американската душа. — Тя се приближи до Странд, прегърна го грациозно и го целуна по челото. — Лека нощ, скъпи татко промълви и се изниза от стаята.

Странд се помъчи да стане от канапето. Джими се приближи, подаде му ръка и го издърпа.

— Какво беше всичко това? — попита Странд.

— Едно от представленията й — отговори Джими. — Никога не знаеш кое ще ти предложи. Безпризорното дете, грандамата, анархистката, момиченцето с панделка на кръста и неразбран говор, фаталната жена, майката земя… каквото и да си избере — каза той през смях, — всичко влиза в репертоара й. Не приемай сока от моркови толкова сериозно. Тя ме попита дали пиеш и аз й казах, че не, затова за една вечер стана маниачка на тема здраве. Следващия път, когато я видиш, по-скоро ще бъде кански пияна. Ако това й е нужно, за да може да пее като ангел, както пее наистина, тогава нищо друго не ти остава, освен да седиш и да се наслаждаваш на представлението. Да вървим да вечеряме, тате. Умирам от глад.

Ресторантът се намираше наблизо и те тръгнаха пеша. Докато вървяха, Странд попита Джими какво става със Соломон, но Джими вдигна рамене и отвърна, че било дълга история и щял да му я разкаже по време на вечерята.

Като се настаниха на масата, до която оберкелнерът ги заведе, Джими си поръча мартини. Странд знаеше, че на някои места Джими ще трябва да си покаже личната карта, за да му дадат да пие. Не и тук обаче. Странд поклати глава, когато Джими го запита дали иска нещо за пиене. От второто уиски, което бе изпил през онази вечер с трите писма, го беше заболяла главата и оттогава не бе близвал алкохол.

— Та — започна той, след като дадоха поръчката и Джими отпи от мартинито си — за какво говорихте с мистър Соломон?

Джими забарабани нетърпеливо по покривката.

— Нищо — отвърна той. — Криво му е, че го напускаме. Ще го преживее.

— Кои вие?

— Аз и Джоун. Договорът й изтече и тя получи по-добро предложение. На крайбрежието. Вторият й мъж притежава там музикална компания и те отново са в добри отношения. Това значи, че ще има много хляб. И за двамата. Два пъти повече, отколкото ми плащаше старият Соломон, и участие в играта, а това може да означава милиони с мадама като Джоуни. А тя не иска дори да мръдне без мен. И без това е била готова да напусне Хърби още преди аз да се появя…

— Той ми каза, че се е канел да я уволни. Преди твоето идване.

— Така ли? — рече нехайно Джими. — Кой знае защо, тя се спря на мен. Имаме еднакви вибрации. Не би изпяла и една гама без мое одобрение. Доброто й второ мъжле е младо и знае на какво са способни дечурлигата, а това е деветдесет и девет на сто от работата в днешно време. А не като стария Хърби. На него му е минало времето. Изпял си е песента, само дето не иска да си го признае.

— Той беше много добър към теб.

— От което само трупаше пари в банката. Нищо не му дължа. Да бъдеш благодарен в нашата работа, е все едно да пъхнеш нож в ръцете на някого и да му даваш уроци как да ти пререже гърлото. Харесвам стария козел, но бизнесът си е бизнес. — Джими си поръча второ мартини. — С Джоун ще работим със собствен почерк. Така ще получаваме цялата слава и признание, без да даваме нито цент. И сам ще си бъда господар. Няма да тичам нагоре-надолу като куриерче, щом Хърби реши, че иска сведения за някой нов кънтри певец в Нашвил или чак в Пеория. С мама можете да дойдете в Бевърли Хилс и да плувате в моя басейн.

Странд погледна сериозно сина си.

— Джими — рече той, — всичко това ми е странно, направо противно. Никога не съм предполагал, че ще кажа тези думи, но аз се срамувам от теб.

— Тате — отвърна Джими, без да се разсърди, — не всеки може да бъде рицар на Кръглата маса като теб. С Камелот[5] е свършено, нищо че новината може да не е стигнала още до Дънбъри. По телефона спомена, че искаш да говориш за нещо с мен. Какво е то?

— Нищо — отговори късо Странд. — Отказах се. Исках да направиш нещо за мен. За семейството. Сега мисля, че съм сбъркал. — Той стана.

— Къде отиваш?

— Отивам си.

— Вечерята ти ще дойде всеки момент. Седни.

— Не съм гладен.

— Не искаш ли поне адреса ми в Калифорния?

В гласа му прозвучаха плачевни нотки, които напомниха на Странд времето, когато Джими беше малък и като паднеше и си ожулеше коляното, тичаше вкъщи да го утешават.

— Не, Джими, не ти искам адреса. Лека нощ.

Странд прекоси ресторанта и се отправи към гардероба. Взе си палтото и докато го обличаше, погледна назад и видя, че Джими си поръчва трето мартини. Излезе навън и повървя няколко пресечки по студените улици до хотела, качи се с асансьора до стаята си и легна в тъмнината.

Телефонът звъня два пъти, преди да заспи, но той не вдигна слушалката. Едно от нещата, за които съжаляваше тази вечер, беше, че ще трябва да остави Джими да плати за стаята, защото той нямаше достатъчно пари у себе си, за да си я плати сам.

[1] Героиня в романите на американската писателка Елинор Х. Портър (1868–1920) — нарицателно за прекалено оптимистичен човек, който винаги вижда нещата в най-добрата светлина. — Б.пр. ↑

[2] Балтюс (1908) — френски художник от полски произход. — Б.пр. ↑

[3] Нюйоркски музей на американското изобразително изкуство и скулптура от XX век. — Б.пр. ↑

[4] Един от най-прочутите нюйоркски артистични ресторанти. — Б.пр. ↑

[5] Легендарният английски град, където е било седалището на крал Артур. — Б.пр. ↑

7

Доктор Принз не изглеждаше по-сериозен от обикновено, когато седна на бюрото си след кардиограмата, измерването на кръвното налягане, рентгеновите снимки и стрес теста. Странд прие това за добър признак.

— Е, докторе? — попита той.

— Всичко е много добре — отвърна Принз, — доколкото може да се каже. Кръвното налягане е все още малко високо, ама не е страшно. Но… — Той млъкна.

— Но какво?

— Не ми харесва видът ти. Цветът на лицето ти, нещо в очите ти. Ако не те бях видял, ако бях от онези големи специалисти, които никога не преглеждат пациентите си, а съдят само по рентгеновите снимки и резултатите от изследванията, бих казал, че за човек на твоята възраст, който е прекарал тежък инфаркт, си в удивително добра форма. Но аз не съм голям специалист. Аз съм един жалък, стар лекар по обща медицина, а ти си мой приятел и съм те виждал в по-добри времена.

Странд се засмя.

— И аз съм те виждал в по-добри времена — рече той.

— Не се съмнявам. Само че не ти трябва да се занимаваш с мен, а аз с теб. По изследванията не личи, но ми се струва, че напоследък спиш лошо…

— Правилно ти се струва — отвърна Странд.

— И си под някакво нервно напрежение — Доктор Принз го изгледа проницателно, сякаш да го подтикне към внезапно самопризнание.

— Малко — призна Странд.

— Не искам да приличам на ония шарлатани, които предписват успокоително всеки път, когато някоя светска дама се впрегне, защото не е била поканена на прием — каза Принз, — но мисля, че една слаба доза либриум, два-три пъти дневно може да ти подейства добре. Една година край морето ще ти бъде от още по-голяма полза, но предполагам, че едва ли ще се уреди.

— Да, едва ли — рече сухо Странд.

Принз драсна нещо на един кочан с рецепти и бутна листчето на бюрото пред себе си.

— Изпълни я и виж дали ще ти помогне. Имам чувството, че е преумора. Може да е умствена, а може и да е нещо друго. Следващия път, когато дойдеш, ще вземем да направим изследвания на щитовидната жлеза. Между нея и малкия мозък понякога съществува странен заговор. Е… — въздъхна той — тази събота няма чудеса.

— Още нещо — рече Странд с чувство на неудобство. — А по въпроса за секса?

Принз го изгледа косо и за пръв път зад очилата му проблесна истинско съчувствие, примесено може би с шеговитост.

— Няма предписания — отговори той. — Може да те убие, а може и да те накара да се почувстваш като двайсетгодишен спортист. Предай на Лесли, че ми липсва нейното сутрешно трио.

— Благодаря ти за всичко. — Странд стана, Принз също се изправи и го изпрати до външната врата на приемната си. — Между другото, как е твоят приятел Хейзън?

— Държи се дружелюбно. — Доктор Принз сигурно е бил твърде зает през месеца, за да може да прочете „Ню Йорк Таймс“. — Управлява страната както винаги.

Принз кимна.

— Никак не бих искал да ми бъде редовен пациент. Той е от хората, които, ако им кажеш, че имат някаква болест, следващия път, като ги видиш, ще са изчели всичката литература по въпроса и ще ти изнесат цяла лекция защо страдат от нея, или защо не страдат и защо твоят начин на лечение е остарял с петдесет години. После ще те накарат да извикаш двайсет специалисти от „Джонс Хопкинс“[1], Калифорния и Тексас за консултация. Все пак… — засмя се той — богатите живеят по-дълго от нас. Пази си здравето, Алън! — После отвори вратата на Странд. — Бъди умерен във всичко. Това е рецептата на Принз за дълъг и сравнително щастлив живот.

Странд тръгна към центъра по Сентръл Парк Уест, хванал в ръка малката си чанта с багажа, защото бе напуснал хотела. Денят беше мек, дърветата в парка чертаеха дантелени фигурки от сенки по кафявата трева на слабата слънчева светлина. Усети необикновен прилив на свобода. Нямаше никакви задължения, освен да доживее до първия си час в понеделник, и той се разхождаше из своя любим роден град в приятно време, сред деца, освободени от класните стаи, застаряващи колоездачи в ярки дрехи на път за парка и мили двойки с ведри празнични лица, тръгнали на обяд, без да бързат. Получил бе медицинско свидетелство без особености или поне условно такова. Можеше да се нарече игра с равен резултат между него и смъртта. По-късно сигурно щеше да има продължение, но обедният Ню Йорк край големия парк беше твърде приятен в слънчевата светлина, за да мисли за това. Зарадва се и на една група много сериозни деца на коне, заради които трябваше да спре, за да им направи път да пресекат улицата към ездитните алеи от другата страна.

Мина покрай мястото, където живееше Джудит Куинлан, и се запита дали е в ателието си в този момент и какво ли може да прави. Мие си косата, слуша музика или се приготвя за дневно представление? Най-накрая прочете писмото й, което му беше изпратила, когато той излезе от болницата. „Моля те, оздравявай по-бързо — пишеше тя — и ако имаш нужда от нещо, ако искаш някакви книги или клюки за училището, или някой приятел да ти почете, моля те, обади ми се.“

Той не отговори на писмото й и сега почувства угризение. В един момент едва не спря, за да свие по нейната улица и да позвъни на вратата й. Но щом щеше да върви пеша чак до „Сарди“ и да стигне там до един часа за срещата със Соломон, нямаше да има време за Джудит Куинлан. Като си мислеше за нея, той усети, че му липсва припкането й до него, за да вървят в крак след училище, липсва му и кафето, което пиеха заедно в кафенетата на път за вкъщи, и като никога едва не се изчерви при спомена за единствения случай, когато се качи у тях, тя го почерпи с уиски, разкопча ризата му и постави ръка на гърдите му. Това тръпнещо чувство го накара да се усмихне и младата жена, която вървеше насреща му, се усмихна мило в отговор. Той галантно докосна с пръсти шапката си. Усмивката й стана по-широка при този жест и той продължи да върви с още по-бодра стъпка, макар че, като наближи ресторанта, където щеше да се срещне със Соломон, съжали за уговорката им. Този ден въобще не му се приказваше за сина му.

По време на обяда Соломон не спомена за Джими. Попита за Лесли и Каролайн, за Елинор и нейния съпруг, осведоми се включително и за здравето на Странд, като му разправи за някакъв свой приятел на шейсет години, който прекарал по-тежък инфаркт дори от Странд и сега играел по три сета тенис на ден. В отговор на въпроса на Странд за тена му Соломон обясни, че току-що се бил върнал от Калифорния, където изкарал една седмица, като лежал на слънце край басейна в хотел „Бевърли Хилс“ и чакал някакъв рок певец да се реши да сключи договор. Накрая договорът се провалил, но тенът оправдал пътуването. Когато заговори сериозно, беше за Хейзън. Без съмнение Соломон не бе по-малко зает от доктор Принз, но намираше време да чете вестниците. Обадил се на Хейзън да го пита дали може да му помогне с нещо — той също познавал много хора във Вашингтон, но Хейзън го уверил, че всичко вече отшумявало и нямало причини за безпокойство.

— Не съм толкова сигурен — рече Соломон на Странд. — Един мой приятел работи в бюрото на Юнайтед Прес Интърнашънъл във Вашингтон и ми каза, че нещо се готви, но още не знае точно какво. Безпокоя се за Ръсел. Удрят го по най-слабото му място, единственото, с което най-много се гордее — репутацията му. За всичко, дето е видял и постигнал през живота си, никога не е трябвало да воюва, така че може да сгреши и да влезе в някоя клопка. Опитах се да му предложа да отиде при един адвокат, който ме е измъквал, мен и мои приятели, от разни мътни дела — като неговото, — обвинения в плагиатство, съмнения за нарушаване на договори, за клевета, устна или писмена, раздути ведомости, неверни данъчни декларации за доход, двойно счетоводство, изнудване, подкупване на профсъюзни ръководители. Неизбежната, така да се каже, „подплата“ на закона, която върти колелото на бизнеса. Но когато му споменах името на човека, той само изсумтя и каза, че нямало да си цапа ръцете с такъв мошеник. — Соломон поклати тъжно глава. — Някоя сутрин може да се събуди и да разбере, че с него е свършено, ако не в съда, то на първа страница на „Ню Йорк Ивнинг Поуст“, дори в действителност да не е извършил нищо противозаконно.

— Мислиш ли, че е извършил нещо противозаконно? — попита Странд.

Соломон му се усмихна като на доверчиво дете.

— Алън — рече той, — ти си специалист по история. Имало ли е някога властен, амбициозен човек, който да не е… ъъ… прескачал рамките на закона тук-таме, било от гордост, чувство за справедливост, убеждение, нетърпимост към бюрокрацията или желание да получи признание и какво ли не още? На шега жена ми нарича моето предприятие „Рудниците на цар Соломон“[2]. Да не би да мислиш, че съм стигнал до това положение, като съм следвал закона буква по буква?

— Значи ти казваш, че според теб Хейзън се е поставил в такова положение, в което Министерството на правосъдието има основание да го преследва, така ли?

— Казвам, че не е изключено — отговори сериозно Соломон. — Ако успееш да убедиш Ръсел да послуша съвета ми за адвоката, когото му препоръчах, ще му направиш голяма услуга.

— Той ме смята за разсеян професор, който има толкова ум, колкото някоя библиотекарка стара мома. Мислиш ли, че ще ме послуша?

Соломон се засмя.

— Не.

Вече пиеха кафето си и Странд забеляза, че настроението на Соломон рязко се е променило и той гледаше замислен, сякаш се колебаеше за нещо.

— Честно казано, Алън — рече Соломон, — не те поканих на обяд, за да си приказваме за Ръсел Хейзън Говори ли с Джими?

Ето на, помисли си Странд и се стегна.

— Да — отвърна той, — снощи.

— Каза ли ти, че ме напуска?

— Да.

— А обясни ли ти защо?

— Да. — Странд се помъчи да изглежда неутрален. — Главното сякаш е, че иска да оправи положението си. — Знаеше, че без да ще, се опитва да защити сина си.

— Да оправи положението си — повтори замислено Соломон. — Предполагам, че може и така да се нарече. Временно.

— Доста странна жена, меко казано — рече Странд. — Имам чувството, че го е хипнотизирала.

— Боя се, че е тъкмо обратното, Алън. Тя е хипнотизираната. Разбира се, до голяма степен сексът има вина за това. Почти всеки мъж, който се е приближавал до нея, я е зарязвал, а Джими прави страхотни демонстрации, че е влюбен в нея.

— Демонстрации ли?

— Алън — рече търпеливо Соломон, — нали видя жената? Ти би ли се влюбил в нея?

— Аз не съм на деветнайсет години — отговори Странд със съзнанието, че това е най-слабият аргумент.

— Цялата идея е на Джими — продължи Соломон. — Така ми каза. Преди един месец дойде при мен и ми направи следното предложение: техен собствен почерк, дял от печалбата, ненамеса от моя страна при подбора на материала, те да диктуват датите, придружаващите състави, въобще цялото проклето нещо. Доста добре за деветнайсетгодишно момче, което взех като чирак само преди няколко месеца, за да угодя на един приятел. Заяви, че ми дава един месец срок до датата, когато изтича договорът й, за да обмисля предложението му. Ако откажа, щял да ми я отнеме. Тя не носи най-много пари, но отговорих „не“. Аз самият може и да изнудвам по малко от време на време — Соломон се усмихна уморено, — но не се поддавам на изнудване. Казах му, че е уволнен, но Дайър изпадна в такава истерия — тъкмо беше стигнала до средата на едни записи, които щяха да продължат най-малко още три седмици дори при нормални условия, — че трябваше да оставя Джими един месец допълнително. Но сега вече е освободен. Просто исках да бъда сигурен, че знаеш причината.

— Благодаря — рече унило Странд.

— Надявам се, че това няма да засегне приятелството ни.

— Няма — отвърна Странд, макар да съзнаваше, че не е така.

— Музикалният бизнес е груб занаят — добави Соломон. — Понякога направо зверски. Но хората, особено младите, мислят, че могат да бъдат напълно самостоятелни, да прегазят всекиго, да не зачитат никакви норми. Много грешат. Боя се, че твоят Джими не е достатъчно силен, а и никога няма да бъде, за да си създава врагове толкова отрано. Той ще изживее своя кратък миг на триумф, Алън, но после ще започне да пропада надолу й вече няма да може да спре. Никак не се радвам от това. Напротив, дори ми е мъчно, като знам, че предсказанието ми ще се сбъдне. Тая жена е потенциална заплаха, бомба, готова да избухне всеки момент. Гласът й отслабва и тя го знае. Има нужда от защита, а Джими не би могъл да опази и собствената си майка да не се измокри в дъжда. Тя е отчаяна, страда от маниакална депресия и някоя вечер, когато я освиркат на сцената или когато телефонът й престане да звъни и тя е на път да направи един от поредните си опити за самоубийство, ще се появи нов млад гений. Ако успееш да вразумиш Джими, ще го взема отново. След време мога да го превърна от новак в професионалист. И не за мен, а за самия него. Нали ми вярваш, Алън? — Соломон го погледна втренчено над масата. — Нали?

— Вярвам ти — отговори Странд. — Снощи му заявих, че постъпката му е противна — нямам навик да си служа със силни думи, както знаеш, а това беше доста силно за мен. Казах му, че се срамувам от него, станах от масата и го оставих сам. Съзнавам обаче, че нищо не мога да направя. Или се е променил през последните няколко месеца, или винаги си е бил такъв, но аз не съм го забелязвал. Каквото и да е, той е поел по свой път. — Спомни си какво спомена Джими за благодарността. „Все едно да пъхнеш нож в ръцете на някого и да му даваш уроци как да ти пререже гърлото.“ — Синът ми е излязъл вече от моя живот — рече меко той на загорелия, разумен, прощаващ човек, който седеше на масата срещу него. — Мога само да му махна за довиждане. Съжалявам.

Соломон се протегна и докосна ръката му.

— Знаеш ли от какво имаме нужда? — промълви той. — От коняк. От най-хубавия коняк в заведението.

Пиха по един коняк и Соломон му каза, че има среща с някакъв композитор в службата си.

— Той е малко смахнат — поясни Соломон. — Идва в службата само в събота следобед. Това бил щастливият му ден. Изпуснах две пътувания до Палм Спрингс и един уикенд на ски заради това говедо. Искаш ли да влезеш в музикалния бизнес, Алън? — Той се усмихна.

— Не, благодаря — отговори Странд и го проследи с очи, докато се придвижваше през ресторанта към вратата — съвършен образ на успеха и завидното благополучие, махайки сърдечно с папски жест за благословия на приятелите по масите, край които минаваше.

Стоеше на Гранд Сентръл Стейшън и чакаше влака за Кънетикът в 3,21 часа. Една млада двойка — високо момче и хубаво, много по-малко от него момиче се целуваха за сбогом, сякаш този, който пътуваше, щеше да отсъства дълго време. Странд се беше загледал в тях развеселен, но и леко смутен от публичната еротика на прегръдката им. По пътя от ресторанта през града той си мислеше за Джими, впуснал се в бог знае какво приключение, подтикнат от секса, за Каролайн, тази невероятна рушителка на семейства, тази мъчителка на мъжете около себе си, ако трябваше да се вярва на жената на учителя по биология, която така и бе останала анонимна, за Елинор, забутана в някакво малко градче в Джорджия, защото, както сама беше казала, не можела да живее без единствения мъж, когото си е избрала и който я е избрал. Перспективата да прекара сам останалото време от уикенда в опустялото ветровито училище му се стори по-мрачна от всякога. Градът бе отприщил у него стари жизнени сокове. За първи път се почувства обиден от отсъствието на Лесли. На седмото небе, спомни си, че пишеше в писмото й. И той щеше да бъде на седмото небе, ако беше в Париж. Обърна гръб на младежите, които още стояха здраво прегърнати, и отиде в единия край на гарата, където имаше цяла редица телефонни автомати. Потърси номера в телефонния указател на Манхатън, поколеба се, после пусна една монета от десет цента в процепа и завъртя шайбата. Изчака да звънне десет пъти. Никой не отговаряше. Джудит Куинлан не си беше вкъщи. Окачи слушалката, извади монетата си и тръгна бързо към вратата на перона, която вече бе отворена. Качи се в последния вагон точно преди влакът да потегли от гарата. Като се оглеждаше за свободно място, видя малкото момиче, което целуваше момчето на перона. То плачеше и бършеше очите си с носна кърпа. Жените са щастливи, помисли си той, когато седна срещу нея. Могат да плачат. Поколеба се за миг дали да не стане и да седне до момичето, за да го утеши, може би да утеши и себе си. Но през живота си никога не бе свалял момичета и се съмняваше, че сега може да започне.

Изоставен и нещастен в своето целомъдрие, грешник в намеренията си и вече страдащ от угризенията на грешника, без да е вкусил нито едно греховно удоволствие, проклинайки се, че не се сети да се обади на Джудит Куинлан още като се събуди сутринта, за да й каже, че е в Ню Йорк, той мрачно гледаше през прозореца как влакът изпълзя от тунела под Парк Авеню и затрака по въздушните релси в светлината на залязващото зимно слънце.

Когато влакът стигна до Ню Хейвън, където трябваше да се прекачи, за да продължи на север забеляза, че момичето отдавна е престанало да плаче, внимателно се бе напудрило, бе поставило руж на лицето си и разговаряше оживено с някакъв младеж с дълъг кожух, който се бе качил в Стамфорд.

Това го накара да си спомни Ромеро и неговата стриптийзьорка. В някои съществени неща, като например да заговаряш непознати жени във влака, помисли си Странд, Ромеро е много по-вещ от своя учител по история.

Времето му се надсмиваше. Беше слънчева свежа неделна утрин и малкото момчета, които бяха останали в училището за уикенда, играеха тъч футбол, а виковете им, весели и младежки, достигаха до него през отворения прозорец. На техните години никога не бе имал нито талант, нито време да играе някакви игри и будните гласове го накараха да си помисли с тъга за изгубените красиви дни от младостта му, отминали незабелязани.

Чувстваше се неспокоен и самотен.

През срока, в дните, когато времето беше хубаво, двамата с мис Колинс вървяха заедно до града и пиеха чай в „Червеният покрив“. Доставяше му удоволствие да чува нейния тих, мелодичен глас, да усеща липсата на интерес към клюките в училище и да слуша скромните й обяснения за работата над книгата, която пишеше — за американските романисти през 30-те години. На два пъти тя донесе съчинения на Ромеро в часовете по нейния предмет, които смяташе за особено хубави, и се изчерви, когато Странд я похвали, че е успяла да извлече най-доброто от момчето. Реши да я покани на обяд, но когато позвъни у тях, старата й майка, която живееше с нея, му каза, че е заминала за Ню Йорк през деня. Този уикенд нямам късмет с учителките по английски, помисли си той с насмешка, когато окачи слушалката.

Изпитваше отчаяна потребност да си поговори с Лесли. Но само ще й развали почивката, ако й каже за писмата на Каролайн и за преместването на Джими в Калифорния, както и причините за това преместване. Ако й се обади, знаеше, че тя ще го попита какви са новините около децата и ще трябва да излъже, а Лесли ще познае по гласа му, че лъже, и тогава разговорът без съмнение ще свърши зле. Освен това презокеанските телефонни обаждания са невъзможно скъпи и той беше сигурен, че дори разговорът с Лесли да мине гладко, ще съжалява за хрумването си, когато на края на месеца получи сметката. Рекламите на телефонната компания в списанията винаги показваха разни щастливи родители, които се обаждат някъде далече на щастливите си деца, но не предупреждаваха, че това е опасен навик, който не се препоръчва на учители с мизерни заплати.

Не завиждаше на Хейзън за вилата му край океана, за великолепните картини, за това, че е свободен да пътува, където си поиска и да се храни в най-луксозните ресторанти, но му завиждаше за начина, по който можеше, без да се замисля, да вдигне слушалката и да говори дълго с хора в Калифорния, Англия, Франция, където и с когото пожелае. С известна злоба, породена от самосъжалителното му настроение, си помисли, че въпреки възможностите си да разполага с междуградските и международните телефонни линии, Хейзън не е успял кой знае колко в общуването със собствената си жена и деца.

Спомни си какво му беше казала Елинор за сина на Хейзън — бил починал от наркотици. Не беше я чувал повече от месец и реши, че е време да поговори с нея, за да разбере дали ще може да дойде поне за малко в Хамптънс по Коледа. Тя не говореше дълго по телефона и обаждането до Джорджия можеше да се смята за необходим скромен разход. Потърси телефонния й номер в тефтерчето си. Имаше го на две места — веднъж на Странд и веднъж на Джанели.

Набра номера. Още при първото иззвъняване вдигнаха слушалката, като че ли този, който се обади, бе чакал с нетърпение да му позвънят. В другия край на жицата се чу гласът на Джузепе. Неговото „ало“ прозвуча доста грубо.

— Джузепе, Алън се обажда. Как си?

— О… Алън! — Изглеждаше разочарован. — Добре съм, струва ми се.

— Елинор там ли е?

Отсреща настъпи мълчание и Странд се почуди да не би връзката да е прекъснала.

— Джузепе — каза той, — чуваш ли ме?

— Да — отвърна Джузепе, — но Елинор я няма.

Той се изсмя странно. На Странд му хрумна, че зет му сигурно е пиян. Но изглеждаше малко вероятно да е така в единайсет часа в неделя сутринта.

— Кога очакваш да се върне? Искам да ми се обади.

— Не очаквам да се върне.

— Какво? — извика Странд. — Какво говориш?

— Че не очаквам да се върне и толкоз. — Тонът му бе станал враждебен.

— Какво става там при вас?

— Нищо. Седя в проклетата си къща, в Джорджия вали дъжд и не очаквам жена ми да се върне.

— Какво се е случило, Джузепе? — Странд се опита да говори успокояващо.

— Тя си отиде.

— Къде?

— Не знам. Изчезна. Просто си отиде. По някаква странна случайност последните й думи бяха: „Не ме чакай да се върна.“

— Скарахте ли се?

— Не съвсем. По-скоро имахме разногласия.

— Какво е станало, Джузепе?

— Ще оставя тя да ти каже — отвърна Джузепе с глух и апатичен глас. — Седя тук вече пет дни и нощи, откакто си отиде, и непрекъснато премислям всичко означало, вече ми писна. Рано или късно тя сигурно ще ти се обади.

— Как е тя, добре ли е?

— Когато си тръгна, беше здрава и телом, и духом, ако това те тревожи.

— Сигурно имаш някаква представа… — Странд млъкна.

В другия край на жицата нещо щракна и връзката прекъсна. Джузепе бе затворил. Странд гледаше като ударен слушалката в ръката си.

През прозореца се чу викът на някакво момче, което крещеше разпалено: „Засечи го! Засечи го!“, след това последваха подигравателни възгласи, които означаваха, че момчето, спуснало се да посрещне топката, я бе изтървало.

Елинор беше дошла вкъщи на вечеря, когато Каролайн доведе от парка Хейзън, замаян и окървавен. Тя си тръгна с таксито на Хейзън в края на вечерята, същата вечер, когато на сбогуване Хейзън каза на Странд: „Трябва да ви призная нещо, което може би не бива да казвам — завиждам ви за семейството, сър. Безкрайно.“

Странд се съмняваше, че Хейзън би повторил същото в тази слънчева неделна утрин, когато, ако го попитаха къде са децата му, би могъл да даде адреса само на едно от трите. А ако пък поиска да отиде на гости на най-малката си дъщеря, когато пристигне, първо ще трябва да се увери, че е в собствената си стая, и то сама.

На другия ден, когато се връщаше от последния час, завари едно раздрънкано комби с джорджийски номер, спряло пред „Молсън Резидънс“. Той премигна срещу него, сякаш беше някакъв призрак, после се окопити и влезе бавно и с достойнство в пансиона.

Елинор седеше в общата всекидневна и разговаряше с Ролинс. Тя беше още с палто, а на пода имаше голям куфар. Не го забеляза, защото бе обърната с гръб към вратата. Странд се поколеба за миг и усети как го облива вълна на облекчение, като видя, че Елинор има спокоен и нормален вид, сякаш най-обикновеното нещо на света, бе да пристигне от Джорджия и да навести баща си, без да се обади.

— Елинор — каза тихо той.

Тя се обърна рязко, скочи и те се срещнаха по средата на стаята. Прегръдката бе кратка и тя го целуна леко по бузата.

— Татко — рече Елинор, — толкова се радвам, че те виждам.

— Отдавна ли си тук?

— Само от петнайсетина минути. Мистър Ролинс беше така добър да ми прави компания.

— Дъщеря ви, искам да кажа, мисис Джанели, ми разказваше за мача Джорджия — Алабама тази година — рече Ролинс. — Джорджия се издънила.

Странд кимна. Едва се въздържа да не прегърне дъщеря си и да я притисне към себе си от обич и облекчение. Но в това време по стълбите надолу затрополиха Хиц с още две момчета и ги зяпнаха любопитно.

— Хайде да отиваме вкъщи — рече Странд. — Това ли е багажът ти?

— Да. Надявам се, че няма да имаш нищо против да остана при теб няколко дни — усмихна се тя. Усмивката и, открита и щедра, винаги му действаше много силно, особено като порасна и започна да се стреми да изглежда строга и делова. — Получих писмо от майка и знам, че няма да се върне преди Коледа, затова реших, че може да имаш нужда от компания.

— Разбира се, че имам.

Ролинс взе багажа на Елинор и под погледите на трите момчета, които ги наблюдаваха от подножието на стълбите, те тръгнаха по коридора към жилището им. Ролинс остави багажа във всекидневната и Елинор му благодари.

— Мистър Странд — каза Ролинс, — имам писмо за вас. От Хесус. Ходих си до вкъщи през уикенда и той ме помоли да ви го дам.

— Как е той? — попита Странд и остави писмото на масата. — Добре ли се държи?

— При нашите няма друг начин. Много е добре — отвърна Ролинс. — Станал е новият любимец на семейството. Работи в гаража на брат ми и помпа гуми. Получил е съобщение миналата седмица, че делото е насрочено за седми януари, но това изглежда, не го вълнува много. Мис, тоест мисис Джанели, ако имате нужда от нещо, докато сте тук, не забравяйте, че съм на разположение.

— Няма да забравя. — Елинор беше свалила палтото си и оглеждаше критично стаята. — Не е кой знае какво, а? — забеляза тя, когато Ролинс си отиде.

— Изглежда по-добре, когато майка ти е тук.

Елинор се засмя, приближи се и го прегърна, този път истински.

— Не си се променил, а татко? А сега бих искала чаша хубав, силен чай. Покажи ми кое къде е в кухнята, сядай и за нищо не мисли. Знаеш ли — тонът й стана сериозен — не изглеждаш както трябва. Нали не се преуморяваш?

— Много съм добре — отсече Странд. Заведе я в кухнята и седна, докато тя приготвяше чая. — Струва ми се — рече той, — че сега трябва да ми разкажеш за себе си. Вчера говорих с Джузепе.

Тя въздъхна и се извърна от печката.

— И той какво ти каза?

— Само, че си заминала, и той не знае къде си, и че си му казала да не те чака да се върнеш.

— Само това ли?

— Затвори ми телефона.

— Е — рече Елинор, — поне диша още.

— Какво значи това?

— Значи, че заплашваха живота му. Нашият живот.

— Боже господи! Сериозно ли говориш?

— Те са напълно сериозни. Преди една седмица поставиха бомба на верандата ни и избиха всички предни прозорци заедно с вратата. Но тогава ни нямаше. Казаха, че когато дойдат следващия път, ще гледат да си бъдем вкъщи.

— Кои „те“?

Елинор вдигна рамене.

— Стълбовете на църквата. Кметът, шефът на полицията, зетят на кмета, който ръководи строителната компания, изпълняваща поръчки за града, няколко адвокати, които манипулират съдиите… който и да посочиш, е вътре. Джузепе дойде и за един-два месеца изрови достатъчно за цялата пасмина, за да ги вкара в затвора най-малко за сто години. Хвана го уотъргейтска треска. Говореше така, сякаш неговите, тъй наречени, изобличаващи репортажи спасяват цялата нация от някаква нашественическа армия. А това е нещо обичайно за малките градчета, то съществува още от Гражданската война и хората най-спокойно си живеят с него, те просто се вбесиха от нас, северняците, а отгоре на това и италианци, че дойдохме и взехме да вдигаме шум. Но после той попадна на някои федерални престъпления и тогава започнаха да се обаждат по телефона посред нощ и да ни заплашват. Помъчих се да го накарам да разбере, че заради някаква си глоба на човек, на когото плащат два пъти повече за прокарването на отводнителен канал, не си заслужава да те убият, но той има магарешки инат и сега, след бомбата, също иска да си отмъсти. Купи си ловджийска пушка и седи във всекидневната на тъмно, като я държи в скута си. Най-тъжното в цялата работа е, че не е чак толкова добър журналист и сигурно вестникът би могъл да излиза по-сполучливо от ръцете на някоя група гимназистчета. Що се отнася до мен, онова, което трябваше да върша във вестника, беше унизително, толкова бе незначително. Казах му, че сме сгрешили, и нямам намерение заради това да ставам съучастничка в двойно самоубийство. Дадох му срок един ден да реши след последната заплаха по телефона. Заявих му, че си отивам независимо дали ще дойде с мен, или не. — До този момент тя говореше глухо и безстрастно, но сега лицето й се изкриви и гласът й се задави. — Той ми отвърна, че няма какво да решава. И аз си заминах.

— Ама че отвратителна история — рече Странд. Стана и се доближи до печката, където Елинор сипваше вода от чайника да запари чая, и я прегърна. — Толкова ми е мъчно.

— Всеки ден се разтрогват бракове — отвърна тя — по далеч по-лоши причини. Къде е захарта?

Странд взе захарта и двамата седнаха на кухненската маса с чашите пред себе си.

— Защо не ми каза по-рано? Къде беше през цялото това време? — попита той.

— Исках да се уверя, че вече няма да се върна при него, преди да съобщя на всички веселата новина — отговори Елинор. — А то ми отне известно време. После исках да си намеря квартира и да постъпя на работа, та никой да не се тревожи, че ще бъда в тежест на обществото горе в замръзналия север.

— Намери ли си работа и квартира?

Тя кимна.

— В старата ми фирма. Започвам на втори януари. С по-висока заплата. Името ми ще стои на вратата. Моминското ми име. Елинор Странд, втори вицепрезидент. — Тя се ухили по момчешки. — В моя случай отсъствието ми е накарало колективното сърце да ме заобича повече.

Пиеха чая си в мълчание.

— Мислиш ли, че ако му се обадя и поговоря с него, ще помогна с нещо?

— Може да му се обадиш — отвърна Елинор, — но е безполезно. Той няма да се върне тук, подвил опашка, да признае пред братята си, че се е провалил, че е пропилял парите им, и да седне да ги моли да го вземат обратно в семейния бизнес. По-скоро ще си дойде в ковчег.

— Какво ще правиш тогава с него?

Тя го погледна твърдо.

— Ще се помъча да го забравя. Ако не успея, ще се върна при него, та да ни вдигнат заедно във въздуха — рече тя и се изправи. — Сега бих искала да си почина малко. Коя е моята стая?

— Ела, ще ти покажа.

Първо отидоха във всекидневната. Странд взе багажа й и я поведе към спалните. На път през коридора минаха покрай уютната стаичка, в която спеше Странд.

— Не може ли да спя тук? — попита Елинор.

— Това е моята стая. — Той отвори вратата на голямата спалня. — А тази е на майка ти. И твоя, докато си тук.

Елинор го погледна. Надяваше се, че това, което съзря в очите й, не беше съжаление.

— О, татко — възкликна тя, прегърна го и се разплака на рамото му, — не е ли ужасно всичко?

Краткият сълзлив пристъп бързо премина и тя добави:

— Прости ми.

Той я остави да разопакова багажа си. Отиде във всекидневната, видя писмото на Ромеро върху масата и го взе. Гледа го съсредоточено няколко минути, сигурен, че каквото и да съдържаше, нямаше да направи деня му по-радостен. Разкъса плика и извади два листа. Беше написано върху хартия, на която отгоре имаше щемпел: „Гараж на Ролинс, ремонт и изчукване“. Почеркът беше дребен, закръглен и ясен и се четеше леко.

Уважаеми мистър Странд,

С това искам просто да Ви благодаря за всичко, което се опитахте да направите за мен с мистър Хейзън. Сега разбирам, че не е трябвало да ми помагате, а и аз не е трябвало да Ви разрешавам това. На каквато и страна да сте Вие с мистър Хейзън, мистър Бабкок и всички останали, аз съм съвсем на друга и никога не би могло да бъде иначе. От мен би се получил един набеден джентълмен и всички хора от моята черга ще разберат това и няма да припарят до мен до края на живота ми. А аз не искам да стане така, мистър Странд. Ако се наложи да вляза в затвора, той ще ми помогне да разбера по-добре моя собствен народ и да направя с него и за него нещо, отколкото ако уча десет години в разни луксозни училища и снобски университети. Аз трябва да се образовам сам, по свой начин. Ще чета книгите, които искам, ще си вадя собствени заключения и те ще се различават от онези, с които бих излязъл от Йейл или Харвард, или друго подобно учебно заведение. Библиотеките са отворени, и ако в тях не мога да намеря книгата, която търся, винаги мога да я открадна. Като си спомня каква физиономия направихте, като Ви казах как съм се сдобил с томовете на Гибън, дори сега ми става смешно.

Знам какво си мислите, че съм болен или нещо подобно и само повтарям пуерториканец, та пуерториканец: Но Вие нямаше да си мръднете пръста за никое бяло момче във Вашия клас, дори да е изключително умно. Това, което сторихте за мен, беше не заради друго, а само и само защото не съм бял. Поне не от Ваше гледище. Не ме бива да получавам подаяния и се радвам, дето разбрах, че точно това правя. Финито.

Знам какво ще кажете — че Ролинс няма нищо против да получава подаяния, и че от него ще излезе преуспяващ гражданин, гордост за Дънбъри, за семейството му, за расата му и за четиринайсетата поправка към Конституцията на Съединените американски щати[3]. Само защото и двамата сме цветнокожи, не означава, че сме еднакви. Неговото семейство е успяло да се издигне много отдавна и на Ролинс не му остава друго, освен да се изкачва нататък. А аз съм в калта на дъното на ямата и наблизо не се вижда стълба.

Има едно нещо, което заслужавате да знаете. Писмата, които Хиц ми открадна, бяха от Каролайн. Бяха любовни писма. Отначало всичко започна на шега, но после стана сериозно. Поне за мен. Мислех, че тя не говори на вятъра. Изглежда, че не е било така. Отидох при нея в колежа след Деня на благодарността, защото ми беше казала, че иска да ме види, и аз й писах, че ще ида. Нея я нямаше. Останах да стърча там с куфара в ръка като някой идиот. Когато я видите, кажете й да не си прави повече шеги с други момчета.

За първи път в последния абзац на писмото, което беше написано по-ясно от всички работи на момчето през срока, Странд забеляза засегнатия, пренебрегнат юноша. Имаше само още два реда.

Ако сте приятел на оня дебелак Хиц, предайте му, че вкарат ли ме в затвора, по-добре да гледа да не ми се мярка пред очите, като изляза.

Искрено Ваш

Хесус Ромеро

Още една загубена битка, помисли си Странд. Нищо чудно. Колкото и да беше млад, Ромеро бе разбрал каква роля му е отредена в живота — на гот отвън пред вратата, твърде горд, за да крои заговори вътре. Все пак историята беше на негова страна. Странд въздъхна и уморено разтърка очи. После сгъна внимателно писмото, пъхна го отново в плика и го прибра в джоба на сакото си. Един ден ще го покаже на Каролайн.

[1] Известна болница на името на своя основател Джонс Хопкинс (1795–1873) — Б.пр. ↑

[2] Известен роман от английския писател Х. Р. Хагард (1856 — 1925) — Б.пр. ↑

[3] Излязла непосредствено след Гражданската война, в нея се изброяват някоя условия свързани с гражданските права. — Б.пр. ↑

8

Коледа се падаше в понеделник и празникът започна още в петък на обяд. Странд и Елинор можеха да тръгнат с кола от училище и пак да стигнат навреме, за да посрещнат Лесли със самолета на „Транс Уърлд Еъруейс“ на летище „Кенеди“. Хейзън се беше обадил през седмицата и Странд му бе казал, че няма нужда да изпраща колата си до Дънбъри. Каролайн щеше да пристигне със самолет на „Транс Уърлд Еъруейс“ в около един часа на „Кенеди“ и да го чака на изхода, и цялото семейство щяха да тръгнат заедно за Истхамптън. Хейзън бе разговарял с Ромеро: глупакът му с глупак още не се бил отказал да се признае за виновен, когато се яви в съда на седми януари. Заявил му също, че е доволен от мистър Холингсбий и не искал Хейзън да си губи времето и да идва на делото.

„Момчето е безнадеждно — завърши уморено Хейзън — и каквото и да направим, нищо няма да помогне. Е, добре — довиждане до петък следобед.“

На Странд му беше приятно, че Елинор е при него, макар да виждаше, че само с цената на огромни усилия успява да си придава спокоен и весел вид. Знаеше, че го прави заради него, и й беше благодарен за това. Мъчеше се да не забелязва как скача и тича на телефона при всеки звън и с какъв напрегнат глас казва: „ало“. Но нито веднъж не се обади в Джорджия. Късно нощем, когато мислеше, че той спи, я чуваше да броди из къщата.

На два пъти, когато тя беше излязла, се опита да се обади на Джузепе, но той му затваряше телефона. Странд не спомена на Елинор за опитите си.

Тя искаше да научи всички новини за Каролайн и Джими. Лесли й беше писала писмо, което тя бе получила малко преди да замине от Джорджия, така че знаеше за успеха на двете й картини и това, че ще продължи престоя си в Париж. Каза, че Лесли приличала на развълнувано момиче в писмото си, то било забавно и я трогнало. Винаги била знаела, че майка й притежава истински талант, и се радвала, че той най-после е получил признание, макар и само за две картини досега.

— Внимавай — предупреди тя Странд, — мама ще започне вече работи като фурия, ще имаш късмет, ако успява да ти отдели време за едно кафе сутрин.

Странд внимателно редактира новините за Каролайн и Джими. Достатъчно й е тежко, докато чака със страх Джузепе да се обади или дори по-лошо — да се обади някой друг от вестника, мислеше си Странд, и без да се тревожи за брат си и сестра си. Затова той й показа писмото на Каролайн, в което пишеше, че са я избрали за кралица на годишния празник на колежа. Елинор се засмя, когато върна писмото на Странд.

— Моето малко сестриче се излюпи от какавидата си с гръм и трясък, а?

— Има нещо вярно — отвърна Странд.

Ако й беше показал писмата от жената на учителя по биология и от Ромеро и тя разбереше колко силен е бил трясъкът, съмняваше се дали щеше да реагира чак с такова задоволство.

Колкото до Джими, Странд само й разправи, че е заминал за Холивуд на нова работа и че ще печели много повече отпреди. Добави също, че е започнал да се облича много шик и да пие по три чаши мартини на вечеря.

Елинор направи кисела гримаса, като чу това.

— Все напред и нагоре, предполагам. Грабвайки всички сърца и умове по пътя. Поне няма да стане пълен нехранимайко, както изглеждаше, когато бях в Ню Йорк. Изпраща ли ти пари?

— Нямаме нужда — отвърна бързо Странд.

Елинор го погледна сериозно.

— Знаеш ли, ти също имаш нужда от един-два хубави костюма.

Но повече нищо не спомена.

Пътуването от училището до „Кенеди“ със старото комби беше приятно. Времето беше хубаво, по пътя нямаше много коли. Елинор бе добър и внимателен шофьор и разполагаха с достатъчно време, за да спрат и да обядват на спокойствие близо до Гринич в едно много хубаво ресторантче, чиято реклама Елинор бе мярнала в „Ню Йоркър“. И на двамата им стана забавно, като видяха какви погледи отправиха към тях другите посетители при влизането им — изпълнени с възхищение към нея и завистливи или неодобрителни към него.

Тя му стисна ръката и прошепна.

— Те мислят, че си някой неотразим възрастен мъж, който се е измъкнал да прекара един потайничък уикенд със секретарката си.

— Може и да опитам някой път — рече Странд през смях. — Да бъда неотразим. Само че първо трябва да си взема секретарка.

Но когато тя отиде в дамската тоалетна, за да се среши, той се сети за Джудит Куинлан и за момичето във влака с младежа в кожуха и се запита какво ли значи да прекараш потайничък уикенд и дали някога през живота си ще преживее подобно нещо.

Когато отидоха при изхода на митницата, за да чакат излизането на Лесли и Линда, видяха, че Каролайн вече е там. Каролайн изписка, спусна се към тях и прегърна първо баща си, после сестра си.

— Татко — рече Каролайн с укор, — ти изобщо не ми каза. Аз си мислех, че тя още вехне в Джорджия.

Каква страхотна изненада! Къде е красивият ти съпруг, Елинор?

— Вехне си — отвърна Елинор. Тя отстъпи една крачка. — Чакай да те разгледам.

Каролайн зае претенциозна стойка на манекенка — леко, разкрачена, едната ръка на кръста, а другата извита с танцов жест над главата.

— Как ти харесва моето ново „аз“?

— Много е шик — рече Елинор. — Сега се радвам, че мъжът ми е в Джорджия. — В същия момент тя погледна предупреждаващо Странд и той разбра, че няма намерение да обяснява на Каролайн защо Джузепе е в Джорджия и защо се бои, че там може да му се случи нещо лошо. — Май си поотслабнала?

— Всеки ден ме скъсват от тичане — отвърна Каролайн.

— Отива ти.

Всъщност, помисли си Странд, изразът „шик“ на Елинор бе по сестрински сдържан. Беше сигурен, че не само от бащинска слабост смята Каролайн с изтънялото й лице, с блестящите от здраве и щастие очи, с поруменялата от спорта чиста кожа, с дългите й, стегнати и стройни крака за едно от най-красивите момичета, които е виждал през живота си. С новия си нос и придобитата отскоро увереност тя вече по нищо не приличаше на него, а изглеждаше така главозамайваща, както Лесли на нейната възраст. Не можеше да измисли по-ласкаво сравнение. Като си спомни за писмата, за които рано или късно трябваше да й каже, потърси у нея някакви признаци на поквара. Не забеляза такива. Тя изглеждаше неопетнена и по младежки чиста.

Когато пътниците започнаха да излизат един по един от митницата, Хейзън се приближи забързан.

— Здрасти на всички — каза той, ръкува се със Странд и се поколеба за секунда, когато Каролайн се доближи до него, прегърна го и зачака да я целуне. След това я целуна по бузата. Поколеба се повече от секунда, когато Елинор се здрависа с него, но после и нея целуна. — Страхувах се, че съм закъснял. Движението извън града е жестоко. Петък вечер преди големия празник. Добре, че Линда винаги слиза последна от самолета. Докато се връща да търси разните забравени неща и си оправя грима, самолетът е готов отново да излети.

Когато Лесли и Линда се появиха и Лесли видя Елинор заедно с останалите, в очите й бликнаха сълзи и тя се спря за миг. Странд беше изненадан. Обикновено Лесли умееше да се владее и нямаше навик да плаче при радостни случаи. След това тя се втурна към тях и ги целуна поред. Линда също целуна всички сред усмивки, смях й приказки за багажа, кой в коя кола ще пътува и поздравления наляво и надясно за това колко добре изглеждат.

Като излязоха най-после от летището, решиха, че Каролайн ще пътува с Линда и Хейзън, а Странд и Лесли ще се качат с Елинор във фолксвагена. Шофьорът, млад здравеняк в шофьорска униформа, им помогна да натоварят всичкия багаж отзад в мерцедеса и отгоре на багажника.

— Къде е Конрой? — попита Странд.

— После ще ти кажа. — Хейзън направи кисела физиономия и се качи в колата.

Лесли и Странд останаха сами на тротоара, когато мерцедесът потегли, а Елинор отиде на паркинга, за да си вземе колата. Странд гледаше с одобрение жена си. Тя изглеждаше подмладена с десет години и той си помисли, че спокойно би могла да мине за по-хубавата и по-голяма сестра на Елинор. И то не много по-голяма.

Спонтанно я целуна.

Тя му се усмихна, все още в прегръдките му.

— Не знаех, че си започнал да раздаваш целувки на публично място.

— Не можах да се сдържа. В Париж като че ли още повече си разцъфтяла.

— Във всеки случай не ми се отрази зле. — После лицето и стана сериозно. — Алън — рече тя — не бива да ти го изтърсвам толкова внезапно, но така ми е завладяло ума, че не мога да мисля за нищо друго. Щях да ти пиша за това, но реших, че трябва да видя каква физиономия ще направиш, като ти го съобщя.

— Какво искаш да ми съобщиш, че си си намерила любовник в Париж ли? — Надяваше се, че е успял да го каже с безгрижен тон.

— Алън — рече тя с укор, — много добре ме познаваш.

— Толкова време мина. На една жена може да бъде простено. — Но въздъхна с облекчение.

— Не и на мен. Не, по-сериозно е от любовник. Искам да те попитам нещо — мислиш ли, че има някаква възможност да си намериш работа в Париж, поне за една година? Там има американско училище и аз съм сигурна, че Ръсел познава някого от управителния съвет.

— Ами въпросът с парите? — попита Странд. — За самолетни билети, за жилище. Разни такива дреболии.

— Може да се оправим — отвърна Лесли. — Аз също ще помагам. Собственикът на галерията обеща да ме финансира, в много малък размер, разбира се, за една година, ако се върна и поработя с художника, който купи картините ми. Като рисувах до него и го слушах, получих съвсем нова представа за това какво може да бъде изкуството. Имам чувството, че най-после съм на път да стана нещо.

— Ти винаги си била нещо, Лесли. — Той беше засегнат и стъписан.

— Знаеш какво имам предвид. Нима искаш да прекараме остатъка от живота си в такова затънтено място като Дънбъри? — Тя каза това тихо, без да набляга на думите, но той усети отчаянието, което се криеше във въпроса й.

— Не съм мислил много за останалата част от живота ни. Досега ми стигаше да живея от седмица за седмица.

— О, мили — възкликна Лесли, — аз те разтревожих. Забрави какво ти казах. Повече нищо няма да споменавам за това. Разправи ми за Елинор. — Тя говореше бързо, като че идеята за Париж беше нещо несериозно и се забравяше лесно. — Къде е Джузепе?

— Ще я оставя тя да ти обясни всичко.

— Има неприятности. — Това не беше въпрос.

Той кимна.

— Лоши ли са?

— Може и да са много лоши. Още не знам. Дръпни я настрана. Тя не иска нито Каролайн, нито Ръсел да разберат. Ето я — рече той, когато фолксвагенът спря до тротоара.

Седна отзад, за да даде възможност на Елинор да поговори с майка си. Елинор приказваше тихо и поради шума от колата той не можеше да чуе думите й. От време на време обаче долавяше името на Джузепе. Макар че Лесли не му поставяше ултиматум, както Елинор на Джузепе, Странд чувстваше, че е изправен пред същия избор като Джузепе — или да замине с жена си, или да остане сам. Никога не се беше месил на децата си в избора им на професия и едва ли можеше да бъде по-малко великодушен към жена си. Него не го заплашваше бомба като Джузепе, но ако погледнеше на нещата с очите на Лесли, можеше да разбере, че Дънбъри не е по-привлекателен за нея, отколкото градчето в Джорджия, от което Елинор бе избягала. Ще види какво може да направи с Париж.

Щом стигна до това решение, идеята да смени Дънбъри с Париж, ако е възможно, го заинтригува. Затвори очи, унасяйки се от движението на колата, и си представи, че седи на масичка на откритата тераса в някое кафене и чете френски вестник на слънце, и се усмихна. В края на краищата петдесет години не са чак толкова много. Генералите, командвали армии на тази възраст, са били считани за млади. Съзнаваше, че това ще бъде едно предизвикателство, но през последните няколко години нямаше достатъчно истински предизвикателства, ако не се смяташе инфарктът му. А от него се измъкна с дълбоко чувство на тържество. Знаеше, че и Елинор, и Каролайн ще одобрят преместването им, дори само затова, че ще имат повод да посетят Франция.

Тихият шепот на Елинор секна. Тогава чу Лесли високо да произнася:

— Постъпила си съвсем правилно. Чудовищно е. Ако го видя, ще му го кажа. Щом е толкова глупав и твърдоглав да иска да рискува живота си, негова си работа. Но да кара и теб да рискуваш, това вече е нечовешко. — Тя се обърна и рече: — Алън, надявам се, че и ти си казал същото на Елинор.

— С възможно най-силните думи — отвърна Странд.

— Опита ли се да говориш с Джузепе?

— Два пъти му се обаждах. Веднага затваряше, щом познаеше гласа ми.

— Каза ли на Ръсел за това?

— Мисля, че е по-добре да си остане в семейството.

— Май че си прав — отвърна Лесли, макар че, изглежда, се колебаеше.

Той се питаше дали в тихия разговор на предната седалка Елинор е казала на майка си това, което сподели с него — че ще се опита да забрави мъжа си, а ако не успее, ще се върне при него. Надяваше се, че Елинор не е отишла толкова далече. Ако го е сторила, тревогата на Лесли за евентуалното връщане на Елинор в Джорджия ще развали цялото й удоволствие, предизвикано от скорошния успех във Франция и от плановете й за бъдещето удоволствие, което ще се увеличи многократно, когато му се удаде възможност да й каже, че ще се опита да стане преподавател в американското училище в Париж.

Беше тъмно, когато стигнаха до къщата край морето. От него се носеше тих равномерен грохот и звездите блещукаха по замръзналия черен кристал на небето. Странд пое дълбоко от студения солен въздух и усети гъдел в гърлото и дробовете си, когато го вдишваше.

Хейзън седеше в едното от двете кожени кресла с високи странични облегалки за главата, поставени от всяка страна на камината. Огънят от плавей хвърляше сини и зелени електрически искри. В един ъгъл имаше коледна елха, чийто клонки бяха украсени с лъскави разноцветни стъклени топки, които отразяваха променящата се светлина от огъня. Елхата изпълваше стаята с аромат на борова гора. Хейзън държеше питие в ръката си и наля уиски със сода на Странд, докато жените се качиха горе да си разопаковат багажа.

— Все забравям колко е хубаво тук — рече Странд — и после, като дойда, това отново ме поразява. — Той седна в креслото срещу Хейзън, усещайки гостоприемната топлина на огъня върху краката си. — Искам да ти благодаря сега от името на цялото семейство — за този празник, и после да не си отварям устата повече за това.

— Благодаря — отвърна Хейзън. — Особено, че ще си затваряш устата. Много жалко, че и Джими не можа да дойде.

— Той е в Калифорния.

— Знам — рече Хейзън. — Соломон ми каза.

— Друго не ти ли каза?

Хейзън кимна.

— Соломон прекалено раздува въпроса. Един амбициозен млад човек просто грабва първата възможност, която изникне. Сигурен съм, че Соломон е вършил далеч по-лоши неща, когато е бил на възрастта на Джими. Аз също. Не го съди толкова строго, Алън.

— С Камелот е свършено, ми рече Джими, когато изразих някои от възраженията си.

Хейзън се засмя.

— И така може да се каже. Отдавна е свършено.

— Как върви при теб?

— С нормални дребни неприятности. — Хейзън сви рамене. — Уволних Конрой.

— Чудех се защо го няма на летището.

— Разбрах, че нещастната ми жена му е плащала, за да ме следи. Ето откъде знаеше толкова много за теб и за семейството ти, когато се появи в Тур онази вечер. Иди, че говори после за морал…

Горкият универсален Конрой с пепелявото лице, помисли си Странд, като си спомни прегръдката на слабата ръка в блъскащия прибой, смущението помежду им, когато Странд се опита да му благодари, задето му спаси живота, презрителния чек за хиляда долара от Хейзън за извършените услуги. Думите на Хейзън: „Парите са всичко за него. Той пести като луд.“ Човекът не бе мислил за наградата, когато се хвърли сред вълните, отнасящи Странд все по-навътре в морето. Морал на различни нива. Знаеше, че няма смисъл да моли Хейзън да промени решението си и да даде на Конрой още една възможност. Измяната надделяваше над предишната храброст.

— Мога ли да те попитам — обади се Странд — как вървят работите около развода?

— Зле. Тя се обажда от Франция на адвоката ми по два пъти на ден. Поставя доста тежки условия. И постоянно заплашва, че ако не се съглася, скоро ще даде гласност на всичко в пресата. — Той погледна мрачно Странд, като че ли се канеше да добави още нещо, но после разклати леда в чашата си и рече: — Конрой и е казал, че съм направил ново завещание. Като някой глупак аз го извиках за свидетел. Разбира се, Конрой няма понятие какво пише в него — то се намира в частния сейф в кабинета на моя съдружник и той е единственият, освен мен, който го е чел. Сам го написах на пишеща машина. Но тя знае, че е ново, и заплаши, че няма да подпише нищо, ако не й го покажа. — Той се усмихна тъжно. — Весела Коледа на всички! — Хейзън отпи една голяма глътка от питието си. — Може би ще си помислиш, че човек на моята възраст не би трябвало да се учудва повече на никакви доказателства за съществуването на злото в света. Но Конрой, след всичките тези години… — Хейзън поклати глава. — Когато го уволних, ми заяви, че си отива с радост, мразел ме още от първия ден, в който ме видял, само че не му стигала смелост да напусне. Нямаш представа колко много злоба се беше събрала у този кротък безцветен човечец. Каза ми, че имал хомосексуална връзка със сина ми и той бил споделил с него, че рано или късно ще се самоубие, ако живея дълго, вместо да взема да пукна, защото това бил единственият начин да се отърве от мен. Хванах Конрой и буквално го изритах от кантората. Ако можех да отворя прозореца, щях да го изхвърля през него. Отсега нататък ще си наемам шофьор, когато ходя по работа, и ще карам сам, когато става въпрос за лични неща. Взех си едно хубаво двайсет и две годишно момиче за частна секретарка. Поне е жена и ако ме мрази, бързо ще го разбера и ще мога да се освободя от нея. Е, стига за моите неприятности. Дошли сме да си почиваме и да прекараме приятно празника. Пие ми се още едно, а на теб?

— Не, благодаря.

Странд наблюдаваше със свито сърце как силният изправен мъж отиде до барчето и си наля със сигурна ръка още едно уиски. Като напълни чашата си, Хейзън каза:

— Каролайн е станала истинска красавица, нали?

— Мога да ти дам само бащиното си мнение. Да, наистина.

— Постъпването й в онова училище й се е отразило чудесно. — Хейзън се върна и седна в креслото до камината. — Дало й е увереност в себе си. Трябваше да я видиш със собствените си очи как говореше в колата и нямаше да повярваш, че това е същото онова срамежливо момиче, което замина за Аризона. Признавам, че не се колебае да говори това, което мисли. Треньорът й по бягане се държал като надзирател на роби и тя не можела да го понася. — Хейзън се усмихна. — Всички атлети се оплакват от същото. Освен това каза, че мразела да бяга. Знаела, че е полезно за нея, но я отегчавало. Заяви, че тичала по осемдесет километра на седмица без никаква полза. Не обичала да бие другите момичета и да получава специални облаги за това. Мисля, че от нея няма да стане олимпийска шампионка, Алън.

— Толкова по-добре — рече Странд.

— Е, поне получава безплатно образование и е най-популярното момиче в колежа.

— Толкова по-зле.

Хейзън се засмя.

— Както би казала Лесли: „Ти пак взе да ставаш старомоден, мили.“

Странд не се присъедини към смеха му. Ако Хейзън беше прочел писмото от жената на учителя по биология, мислеше си Странд, сега нямаше да поздравява бащата на Каролайн, че всички са започнали да я харесват.

— Е — рече Хейзън, — Лесли поне изглежда в страхотна форма. Би трябвало да кажеш едно голямо „благодаря“ на Линда, че я взе със себе си в Париж.

— Добре се получи — отвърна Странд без ентусиазъм. — Може би дори прекалено добре.

— Как така? — Хейзън се намръщи срещу него.

— Тя иска да се върне.

— И какво лошо има в това?

— Иска да се върне веднага, ако може.

— Аа! — Хейзън се загледа умислено в чашата си.

— Изглежда смята, че човекът, в чието ателие работи, може да й покаже как да стане нещо като гений.

— Така ли ти каза?

— Не с толкова много думи — призна Странд. — Тя иска да се посвети на живописта и мисли, че Париж е мястото, където може да го постигне.

— Какво лошо има в това? Нали не си от онези мъже, които смятат, че жена им трябва да остане завинаги вързана за печката?

— Не, мисля, че не съм.

— Ти знаеш, аз реших, че тя има талант, още първата вечер, когато видях пейзажите й у вас. Може би не особено голям талант, но истински. И ето, Линда каза сега, че в Париж са много развълнувани от работата й и възможностите й. Понякога става така, че съвсем случайно другите забелязват достойнствата на някои неща, които ние гледаме от години.

— Всичко това го знам, Ръсел, но…

— Но какво? Какво пречи?

— Ами това, че тя иска да заминем заедно за Париж…

Хейзън нищо не каза, само леко подсвирна.

— Аз не подсвирнах, когато ми го заяви — рече Странд. — Иска да те попитам дали не познаваш някого, свързан с американското училище в Париж, който може да склони да ме назначат там. Поне за една година! Ще попитам Бабкок дали ще ми даде неплатен отпуск дотогава. Слушай, Ръсел, достатъчно си направил за това семейство. Ако ти представлява дори най-малка трудност, просто ми кажи и тогава с Лесли ще измислим нещо сами.

— Чакай да видя, чакай да видя… — Хейзън облегна глава назад в креслото си и присви очи към тавана. — Той сякаш не беше чул последните думи на Странд. — Чакай да видя кого познавам. Разбира се. Шефът на нашата парижка кантора има две деца, които учат в американското училище, и е член на настоятелството. Утре ще му драсна два реда. Бих му се обадил по телефона, но във Франция също е Коледа и знам, че той си взема десет дни отпуска, за да кара ски някъде. Сигурен съм, че нещо може да се уреди.

— Неприятно ми е, че те използвам като бюро за намиране на работа — рече Странд.

— Много други хора ме използват за далеч по-лоши неща. Не го прави на въпрос.

Влезе мистър Кетли и каза:

— Търсят ви по телефона, сър.

С чашата в ръка Хейзън отиде в библиотеката. Странд забеляза, че той затвори вратата след себе си, така че разговорът му да не се подслушва.

Когато се върна в дневната, видът му беше мрачен.

— Алън, ще трябва да ме извиниш пред всички. Налага се да се върна в Ню Йорк. Незабавно. Обади се жена ми. Пристигнала е в Ню Йорк от Париж днес следобед. С „Ер Франс“. Ако беше взела „Транс Уърлд Еъруейс“, Лесли и Линда щяха да имат щастието да пътуват в нейната компания цели пет хиляди километра. Тя е пияна и ме заплаши, че ако още тази вечер не се върна в Ню Йорк, ще тръгне с една лимузина, и ще ни накара да разберем, че с нея шега не бива. Една такава сцена веднъж годишно е повече от достатъчна. Трябва да видя какво мога да направя. Съжалявам, че развалям празника. Кажи на другите, че съм по работа. Нека всички си хапнат, пийнат и се повеселят.

— Кога ще се върнеш?

— Не знам. Ще се обадя. — Хейзън огледа продължително стаята и уморено поклати глава. — Господи, как не ми се тръгва оттук. — И излезе.

Странд допи питието си, после се качи бавно горе, за да каже на Лесли, че са извикали техния домакин в Ню Йорк по работа.

Ядоха и пиха, но не се веселиха много. Елинор и Лесли се бяха уморили от приказки в колата, а Линда клюмаше изтощена от пътуването и си легна рано. Каролайн не я свърташе на едно място и предложи на Елинор да отидат с колата до Бриджхамптън, за да видят дали Боби Вак случайно тази вечер не свири на пианото в бара.

— След Джорджия и Дънбъри мога да го ударя малко на нощен живот. Дори десетина духови оркестъра няма да ми дойдат много — каза Елинор, двете момичета целунаха родителите си за лека нощ и заминаха.

— Е — обади се Лесли, — изглежда, тази вечер старците ще седят сами край огъня, а? — Тя се приближи до мястото, където седеше Странд, наведе се, целуна го по челото и прокара ръка по тила му. Той се пресегна и я хвана през кръста.

— Не се чувствам чак толкова стар — вметна той. — А колкото до теб, ако беше отишла в бара с момичетата, барманът щеше да поиска да види личната ти карта. Сега е почти като едно време, когато чакахме в гостната вашите да си легнат, за да започнем да се милваме.

— О, боже! — засмя се Лесли. — Не съм чувала тази дума от трийсет години. Да се милваме. Мислиш ли, че хората още го правят?

— Доколкото знам, направо скачат в леглото — отвърна Странд. Той плъзна ръката си около кръста й и надолу и погали бедрото й. — Разумен, икономичен обичай. Трябва и ние да опитаме някой път. Например сега.

Лесли се облегна назад, за да може да го погледне в лицето.

— Сериозно ли говориш?

— И още как — отвърна той.

— Може ли? Искам да кажа…

— Принз ми даде зелена светлина. Малко неясна. Но зелена.

— Какво точно ти каза?

— Препоръча ми умереност във всичко, но… Каза също, че това може да ме свърши, а може и да ме накара да се чувствам като двайсетгодишен спортист.

Лесли го целуна по устните, после го хвана за ръцете и поривисто го дръпна от креслото.

Когато я целуна за последен път и се обърна по гръб на широкото меко легло, Странд беше неимоверно щастлив.

— Отново сме си у дома — промълви тихо тя. — Къщата е чужда и леглото е чуждо, но все пак най-после сме си у дома.

— Спи ли ти се?

— Не. Просто съм отмаляла.

— Имам една изискана идея.

— Каква?

— Ще сляза до кухнята, ще открадна бутилка шампанско от хладилника и две чаши, и ще се върна, за да си направим едно предколедно интимно тържество.

— Представителите на другата страна гласуват „за“ — каза тя.

Когато се върна горе с бутилката и чашите, Лесли беше седнала пред огъня, който бе запалила, и беше дръпнала още един стол до себе си за него. Странд отвори бутилката и наля шампанско в двете чаши, които Лесли му подаде. Взе едната и я вдигна за тост.

— За Париж — промълви той.

Тя не пи, а го погледна въпросително.

— Какво значи това?

— Значи, че говорих с Ръсел, преди да го извикат, и както обикновено, разбира се, той познава някакъв човек, с когото ще се свърже, така че утре си купувам френски речник.

— О, Алън… — Тя сякаш всеки миг щеше да се разплаче.

— Пий — каза той й двамата надигнаха чашите.

— Алън — рече Лесли, — не си длъжен да правиш това за мен.

— Правя го за себе си — отвърна Странд. — Имах възможност да поумувам в колата и колкото повече обмислях идеята, толкова повече ми харесваше.

— Сигурен ли си? Нали не се преструваш заради мен? Изглеждаше ужасен, когато заговорих за това на летището.

— Не бях ужасен, а изненадан. Просто ми трябваше малко време, докато свикна с тази мисъл, нищо повече. Господи, това шампанско е хубаво.

— Дано никога не пием по-лошо. — Лесли се изкиска и подаде чашата си за още. — Чувствам се така — добави тя, докато той й наливаше от шампанското, — че изпитвам желание да кажа: „И оттогава те заживели много щастливо.“

Хейзън се обади на другия ден следобед и каза на Лесли, че ще се опита да се върне за Коледа, но не е сигурен. Надявал се, че прекарват добре, а Лесли му отговори, че на всички им липсва, така че да си идва по-бързо.

Целия ден мързелуваха. Навън беше твърде студено за рисуване и Лесли започна да скицира Каролайн за маслен портрет. Странд се задоволи с това да седи и да гледа, само от време на време отиваше в другия край на стаята, където Линда и Елинор играеха табла.

Но когато на следващия ден Хейзън се обади, за да съобщи, че няма да може да си дойде за Коледа, Линда говори с него по телефона и се върна в стаята с разтревожен вид.

— Звучеше много странно — каза тя на Лесли и Странд, които бяха в дневната. — Въобще не приличаше на себе си. Говореше несвързано и объркано, споменаваше за някакви важни решения, почти нищо не разбрах. Попитах го да не би да е пиян, а той избухна и се разкрещя: „Не е твоя работа, Линда!“ — и ми затвори. Алън, имаш ли представа какво става?

— Не. — Надяваше се, че звучи убедително. — Сигурно някаква работа — добави той.

— Слава богу, Алън, че не си бизнесмен — рече Линда.

— И аз все това повтарям всяка вечер, като си казвам молитвата — додаде Странд.

Коледният обяд, макар и много вкусен, протече тягостно. Отсъствието на Хейзън ги измъчваше. Бяха сложили подаръците си под елхата, но решиха да не ги отварят, докато той не се върне.

Празнината в края на масата натъжаваше всички, дори Линда. Разговорът около трапезата не вървеше и те се зарадваха, когато обядът свърши.

Времето се развали и в края на тържествения обяд вече бе мъгливо. Завършиха с по един калвадос[1] в три следобед, но Лесли, Линда и Елинор се облякоха с дебели дрехи и излязоха на разходка по плажа, сякаш нещо ги пропъждаше от къщата. Каролайн седна пред телевизора, а Странд се качи горе и легна да подремне. Сънува, че е заключен в обща стая с Конрой и мисис Хейзън и трябва да ги гледа как разкъсват дрехите си и безсрамно се нахвърлят един върху друг. Събуди се потен, без да си спомня ясно всичко, но с противно чувство на ужас от гротескната бъркотия, която цареше в сънищата му.

Слезе долу и видя, че жените не са се върнали. Каролайн говореше по телефона в библиотеката, но когато забеляза Странд през вратата на всекидневната, каза бързо:

— Не мога да говоря повече. Дочуване.

Окачи слушалката, хвърли бегъл поглед към баща си, обърна се и отново седна пред телевизора.

Изпълнен с любопитство, той отиде в библиотеката.

— Каролайн, с кого говореше?

— С никого — отвърна тя, без да го погледне.

— Трябва да е било с някого все пак — рече той.

Тя въздъхна и натисна копчето на дистанционното управление, за да изключи телевизора.

Щом искаш да знаеш — рече предизвикателно тя, — беше Хесус Ромеро. Хесус Ромеро. Той ми се обади. Бях му пуснала коледна картичка от Аризона и от училището са му я препратили. Опитал се да ни позвъни в Дънбъри, но жената, която чисти, му казала, че сме тук, и той искаше да ми честити Коледата. Има ли нещо престъпно в това?

Странд седна до нея на кушетката и я хвана нежно за ръцете.

— Каролайн — каза той, — ние с теб трябва малко да си поговорим.

— И аз съм на същото мнение — отвърна Каролайн. Беше сърдита или поне се опитваше да изглежда такава. — Защо никой не ми каза, че Хесус е бил в затвора и са го пуснали под гаранция, че са го изхвърлили от училището и че ще го съдят?

— Не знаехме, че момчето те интересува чак толкова много. Поне доскоро.

— Интересува ме. И то много.

— Подразбрах, когато чух за писмата, които сте си писали.

Каролайн издърпа ръцете си от неговите, които я държаха съвсем леко.

— Какво знаеш, какви писма?

— Доста много, поне що се отнася до характера им, макар че никога не съм ги чел. Не се безпокой, те са унищожени.

— Не се безпокоя. — Тонът й беше остър.

— Ето две писма, които не са унищожени.

Той извади писмото от Ромеро и това от жената на учителя по биология от вътрешния джоб на сакото си, където ги държеше, да не би случайно Лесли да ги открие. Стана и се обърна с гръб към Каролайн. Гледаше навън към океана, докато тя прочете писмата. После чу късане на хартия и видя как тя хвърли парченцата в тихия огън, който пръскаше приятна топлина в малката библиотека.

Каролайн се разплака и обви ръце около Странд, когато той се приближи до нея.

— Ох, татко, татко — нареждаше тя, — какво става с дъщеря ти? Как могат хората да пишат такива ужасни неща за мен?

— Защото си била жестока и си им причинила болка — отвърна Странд, без да я пуска, поразен от безутешния й плач.

— Аз само се забавлявах — ридаеше тя. — Повечето писма, които изпращах на Хесус, преписвах от любовните писма на момичетата в нашето общежитие, който те получаваха от своите приятели, или ги вземах от „Любовникът на лейди Чатърли“ или от Хенри Милър[2]. Исках да изглеждам обиграна и дръзка, но си мислех, че и той ще се посмее, защото когато ние четяхме тия писма, всички се заливахме от смях. — После, когато ми писа, че ще дойде за Деня на благодарността, аз се изплаших, — той изглеждаше толкова сериозен. А старият доцент Суонсън просто непрекъснато ме преследваше като досадна муха и постоянно ми повтаряше, че с жена си изобщо не се докосвали и че тя и без това го напускала, затова се съжалих над него. Но му казах да прекара празника със семейството си. Трябваше да избягам от него и от Ромеро и да замина за Тусон веднага след Деня на благодарността с един футболист, който ми описа с най-големи подробности всички мачове, играни от него от последната му година в гимназията досега — никога не бях прекарвала по-скучен уикенд. Ето каква свалячка съм.

Тя бе престанала да плаче и изрече „по-скучен“ толкова сърдито и разпалено, сякаш като наблягаше на скуката, която бе изпитала, намаляваше вината си. Странд я пусна и й даде своята носна кърпа, за да избърше сълзите си. Той почувства облекчение, че двете писма най-после са изгорени. Каролайн го погледна боязливо.

— Мислиш, че съм ужасна, нали? И сега ще ме наругаеш.

— Ако знаех, че ще помогне, наистина бих го направил. Не смятам, че си ужасна. Мисля, че си била лекомислена, а понякога това е дори по-лошо от ужасна. Защо, когато говореше с Ромеро и ме видя, затвори телефона?

— Мама знае ли за писмата? — Тя го усукваше, за да печели време, и Странд разбираше това.

— Не. И никога няма да узнае, ако ти не й кажеш. Та защо затвори?

— Извинявах му се, че не съм била там, когато е дошъл в Аризона. И… — Тя вдигна глава и предизвикателно впери поглед в очите му. — Поканих го да дойде.

Странд седна. Боеше се, че разговорът им ще бъде дълъг и болезнен.

— Все пак тази къща не е твоя, Каролайн — рече той, като се опитваше да запази гласа си спокоен.

— Аз не го каня да остане. Казах му, че ще се видим в селото.

— Кога?

— Той ще се обади и ще ми каже.

— Защо искаш да го видиш?

— Защото ме очарова. — Тя произнесе думата така, като че ли нейното звучене й доставяше удоволствие. — Още от самото начало, когато се запознахме на вечерята след онзи фантастичен спринт на мача. Аз го споделих с мама, тя не ти ли каза?

— Може би с по-други думи. Виждала ли си го след онази вечер?

— Не. Само си пишехме. Той е толкова буен и интелигентен…

— Да, наистина. Особено буен — рече сухо Странд. — Ти каза, че те плаши.

— Това е част от привлекателността му. Другите момчета, които познавам… доцент Суонсън — тя сбърчи подигравателно нос, — всички са направени от едно и също недомесено, не довтасало тесто. Ако Хесус иска да ме вижда, аз ще продължавам да се срещам с него.

— Най-вероятно в затвора.

— Щом трябва, значи в затвора. Вече няма да се върна в тоя гаден колеж, където разправят такива противни неща за мен.

— По-късно ще говорим за това — рече Странд. — Колко от това, което разправят, е истина?

— Някои неща. Не много. Ама, татко, момчетата и момичетата не са като едно време, когато вие с мама сте били млади. Ти го знаеш.

— Знам го. И ми е противно.

— Мама също го знае. Тя не живее, вечно забила нос в книгите — подхвърли грубо Каролайн. — Кой, мислиш, ми даде хапчета против забременяване на шестнайсетия ми рожден ден?

— Сигурно ще ми кажеш, че майка ти го е направила — отвърна Странд.

— Шокиран си.

Странд забеляза с болка, че при тези думи по лицето ма дъщеря му се изписа злорадство.

— Не съм шокиран. Майка ти е разумна жена и знае какво прави — отвърна Странд. — Просто съм изненадан, че е пропуснала да ми каже.

— Знаеш ли защо? Защото и тя влиза в конспирацията.

— Каква конспирация? — запита Странд.

— Ние всички те обичаме и искаме да си щастлив. — Гласът й напомняше детски хленч. — Ти имаш съвсем нереална представа за нас, включително и за мама. Само защото сме твои, смяташ, че сме някакви абсолютни ангели. Е, не сме такива, но заради теб всички се преструваме още от малки. Ние сме семейство от актьори — включително и мама, ако искаш да знаеш истината. А публиката се състои само от един човек и това си ти. Колкото до Елинор и Джими — дори няма да споменавам за тях. Според теб никой не можеше да бъде по-добър от нас. Казвала съм на мама, че не бива да играем така, че в края на краищата ще разбереш и тогава ще те заболи още повече. Но нали знаеш мама каква е — от желязо, — щом реши нещо, никой не може да я спре. Е, сега вече ти е ясно. Не казвам, че сме лоши. Ние сме обикновени човешки същества. Като всички в днешно време.

— Има най-различни начини да бъдеш човек — отвърна Странд. — Дори в днешно време. Както и да е, дължа ви извинение, на цялото семейство. Но независимо колко сляп съм бил аз или какви същества сте вие, или как е в днешно време, не мога да приема лекомислената ти игра с живота на хората… с онази нещастна жена в колежа… с Хесус Ромеро…

— Татко, не аз съм променила света — извика Каролайн. — Дойдох в него такъв, какъвто е. Не обвинявай мен за това. — Тя отново се разплака, като бършеше очите си с неговата носна кърпа. — И не аз тръгнах да търся Хесус Ромеро. Ти ни го натресе. Признаваш ли си го?

— Признавам си го — отвърна уморено Странд. — И сбърках. И това признавам. Но не искам ти да увеличаваш грешките ми. Ако го беше видяла така, както го видяхме ние с майка ти да гони онова момче с нож в ръката и с желание за мъст в погледа, щеше да си помислиш дали да се виждаш с него.

— Татко, ако ще ми говориш като някой баща във викториански роман, няма смисъл да стоя тук и да ти казвам каквото и да било.

— Не, наистина няма. — Той стана. — Ще изляза да се поразходя.

— Ето ти кърпата — рече Каролайн. — Няма да плача повече.

Трябваше да се махне от къщата. Не искаше да гледа как дъщеря му с подути очи, свити устни и застинала ярост се е втренчила в сляпата млечна електронна лампа на телевизора. Отблясъците, които огънят хвърляше по играчките на коледната елха, го дразнеха и боровата миризма в топлата стая му беше омръзнала. Метна отгоре палтото си и уви около врата си вехтия стар вълнен шал, който Лесли от години се опитваше да го нагара да изхвърли.

Излезе навън. Вече се бе стъмнило и светлината, която струеше от прозорците, образуваше спирали в мъглата, носеща се на талази откъм океана. Грохотът на вълните се заглушаваше от мъглата и звучеше като погребална песен. Той тръгна в обратна посока на брега, по дългия прав път, ограден от двете страни с кедри, който минаваше през имението на Хейзън и водеше към шосето. Жените бяха отишли да се разхождат по брега и сега той не искаше да ги среща, нито тях, нито когото и да било. Трябваше да зададе някои въпроси и да получи отговори на тях, да се опита да ги подреди ясно и безстрастно в съзнанието си, преди да ги изрече на глас.

Когато извървя към петстотин метра, обърна се и погледна назад. Светлините на къщата бяха изчезнали. Кедрите сякаш въздишаха във влажния вятър, дето постоянно променяше посоката си. Беше сам и се носеше някъде между океана и безлюдната пустош.

[1] Калвадос — Френска ракия от ябълки. — Б.пр. ↑

[2] Хенри Милър (1891–1980) — американски писател, автор на порнографски романи. — Б.пр. ↑

9

Часовникът му беше безполезен в тъмното и той нямаше представа колко дълго е вървял, когато реши да се връща обратно. Не стигна до никакви решения, просто знаеше, че иска да избяга от къщата. Сега, когато беше сам в сивия мъглив свят, равномерното движение на крайниците му през меката, всепоглъщаща мъгла го успокои и хипнотизира до състояние, в което освен следващата стъпка, друго нямаше значение, нищо не привличаше вниманието му, само сменящите се призрачни сенки на дърветата, покрай които минаваше. Но когато тръгна да се връща обратно в тъмнината, разбра, че се е загубил. Беше вървял безцелно по разни пътеки и дъгообразни дюни, като ту от едната, ту от другата му страна се изпречваха неясни силуети, за които предполагаше, че са изоставени през зимата къщи. Не чуваше никакви гласове, не видя нито една птица.

Дори на ярка слънчева светлина той нямаше да познае околността. Предишните му разходки бяха все по брега. В градчето бяха ходили само с кола, която някой друг караше и затова не беше изучил географията на района. Той самият не се тревожеше, че се е загубил, но знаеше, че Лесли сигурно се е прибрала вече и се безпокои от отсъствието му. Ускори ход и стигна до задънена улица, където в края на алеята за колите се издигаше къща със спуснати капаци, заобиколена отвсякъде е гора.

Тръгна наслуки, но не можеше да разбере дали се движи на север, на юг, на изток или на запад. Започна да се уморява, лицето му беше мокро от потта и от мъглата. Дръпна шала от врата си и го натъпка в джоба. Никога не се бе чувствал толкова градски човек. Свикнал с логичните, подредени, означени правоъгълници на пътищата в Манхатън, у него се бе атрофирала американската способност за ориентиране в дива местност. Вървеше по песъчливите пътища, пълни с дупки, по асфалт и чакъл. Осъзна, че не е виждал светлинка, откакто е излязъл от къщата на Хейзън. На два пъти покрай него минаха коли, едната се зададе отзад и светлините й бавно се процедиха в мъглата. Последния път светлините изскочиха внезапно иззад един завой право насреща му и той едва успя да се спаси, като се хвърли с главата напред в канавката. Изправи се с мъка, целият разтреперан, след като колата изчезна и червеният отблясък на задните й светлини внезапно угасна, сякаш зад тях се бе спуснала завеса. Беше паднал в една ледена локва и усети, че водата замръзва около коленете и глезените му.

Накрая, убеден, че се движи в кръг, застана на едно място. Известно време не чуваше нищо, освен собственото си тежко дишане. После някъде отдалеч долови тихо бучене. Океанът. Предпазливо, като се движеше бавно и спираше на по няколко крачки, за да се ослуша, той тръгна в посока към ритмичната музика на океана. Постепенно тя се усили. Най-после стигна до брега. Приседна малко да си почине. Никъде не се виждаха светлини и трябваше да гадае дали да тръгне наляво или надясно. Проклинаше, че цял живот му е липсвало чувство за ориентация, стана и пое наляво, като се движеше съвсем близо до водата, насочван от съскането на вълните, които прииждаха и се отдръпваха. Нозете му замръзнаха, докато газеше с мъка мокрия пясък, в който подгизналите му обувки затъваха на всяка стъпка.

Тъкмо се канеше да се обърне и да тръгне в обратна посока, решил да повърви още стотина крачки, преди да се върне, когато забеляза мъждукаща светлина през мъглата някъде високо над него. Знаеше, че до къщата има пътека през дюните от брега, но не можа да я намери. Вече чувстваше, че цялото му тяло е плувнало в пот, а нещо в едното му слепоочие чукаше силно. Покатери се на огромна дюна, като се хващаше за острата трева, за да се изкачи, и лазеше на четири крака през различните препятствия. Но светлината ставаше все по-ярка и по-ярка и танцуваше в носещата се мъгла като от някой кораб, който се поклаща на вълните. Най-после стигна до стълбите на терасата и се изкачи със залитане. През двойните стъклени врати, които се бяха замъглили, видя вътре да се движат неясни сенки. Опита се да отвори едната врата, но тя беше заключена. Заблъска по нея и извика. Гласът му изхриптя пресипнало в гърлото. Сенките зад стъклата се движеха насам-натам, но не се приближиха. Играят си на някаква глупава детска игра с мен, помисли си той като обезумял, и се преструват, че не чуват. Пак извика и от усилието, което положи, му те стори, че в гърлото му се късат кръвоносни съдове и сухожилия.

Вратата рязко се отвори.

Там стоеше Лесли.

— Олеле, боже! — извика тя.

— Толкова ли зле изглеждам? — попита Странд. Помъчи се да се усмихне. После започна да киха. Един, два пъти, три пъти, кихаше и кашляше едновременно, очите му сълзяха, беше се привел надве от раздиращата го кашлица. Лесли го дръпна в стаята и затръшва вратата зад него, Елинор притича и започна да дърпа копчетата на палтото му, за да ги разкопчее.

— Целият си вир-вода — каза тя.

— Аз се… аз… се изгубих — рече Странд, като кихаше и кашляше. — Колко е часът?

— Десет и нещо — отговори Лесли. — Тъкмо се канехме да се обадим в полицията.

— Мисля, че е по-добре да повикаме лекар.

Елинор бе успяла да му свали палтото. Странд видя, че е набито с кал, лед и туфи трева.

— Добр… — Следващото кихане му попречи да довърши изречението. — Само малко се по…

— Дай да го сложим да легне — предложи Лесли.

С помощта на двете жени, които го крепяха за лактите, без нужда, както си мислеше Странд, се качи горе. Елинор взе една голяма топла хавлиена кърпа от банята и Лесли го съблече, цъкайки като обезумяла всеки път, щом той кихнеше. Странд забеляза с интерес, че краката му са мъртвешки бледи и вкочанени, коляното е цепнато и от раната по пищяла му се е проточила засъхнала струйка кръв.

Когато беше гол и Лесли го разтри силно с кърпата, усети, че кръвообращението се нормализира, и почувства смъдене по краката си. Лесли го уви в кърпата и го пъхна под завивките като кученце след баня. Странд започна да трепери и се запита някак равнодушно дали не развива пневмония.

— Съжалявам — каза той на Лесли, която стоеше до леглото и го гледаше угрижено. — Не знаех, че мъглата… — Изведнъж почувства смъртна умора и затвори очи. — Струва ми се, че трябва да поспя малко — измърмори Странд. Отвори очи и се усмихна измъчено на Лесли. — Дано някой ми е купил компас за Коледа — промълви и потъна в дълбок сън.

Спа непробудно през цялата нощ, усещайки смътно само на моменти топлината от тялото на Лесли до себе си. Сънят толкова му се услади, че след като закуси в леглото, спа почти през целия следващ ден и през нощта, доволен да сънува, без да мисли и да говори. Когато се събуди рано на втората сутрин след Коледа, а Лесли дишаше леко, спяща до него, той стана тихо от леглото, бодър, отпочинал и гладен. Облече се набързо, слезе долу и накара мистър и мисис Кетли да му сервират богата закуска, която изяде сам пред прозореца с изглед към океана, проблясващ под зимното слънце с дългите си сини вълни.

Колкото и страшно да беше да броди заблуден в черната мъгла по непознатите пътища и макар че колата, която изскочи иззад завоя право срещу него, можеше да го убие, радваше се, че всичко стана така. То му даде безценна възможност да си отдъхне, като изличи болката от спречкването с Каролайн и облекчи чувството му на срам от измяната. На чистата утринна светлина проблемите изглеждаха по-малки и разрешими. Това, което близките му бяха направили спрямо него, или поне което Каролайн му внуши, че са извършили, той вече приемаше от нейно гледище. Макар, и неправилно, те бяха постъпили така от обич към него и в душата си той им прощаваше. Повече няма да е така, кълнеше се Странд. Сега очите му ще бъдат отворени и на всички ще им стане по-добре.

Когато Каролайн слезе на закуска и го видя, по лицето й се изписа предпазливост. Но той стана, прегърна я и я целуна по челото.

— Ох, татко — измърмори тя на рамото му. — Толкова се радвам, че си добре. Така се изплаших. Аз бях виновна…

— Ти за нищо не си виновна, милата ми — каза той. — А сега седни и закуси с мен.

Странд забеляза с неодобрение, че Каролайн поиска от мистър Кетли само чаша кафе.

— Само това ли закусваш? — попита я Странд.

— Днес не съм гладна — отговори Каролайн. — Татко, тук става нещо странно, не знам какво, но мама не иска да ми каже. Знаеш, ли, че Линда и Елинор си заминаха вчера?

— Не. — Той остави бавно чашата си на масата. — Къде заминаха?

— Линда отиде в Ню Йорк.

— Да, тя спомена нещо такова. Безпокои се за мистър Хейзън. — Странд си пое дълбоко дъх. — Знаеш ли къде замина Елинор?

— Не съм сигурна. С мама дълго спориха и ме накараха да изляза навън. Елинор се качваше в колата с Линда, когато се върнах, мама май бе плакала и я чух да казва на Елинор: „Длъжна си поне да се сбогуваш с баща си“, а Елинор й отвърна: „Всичко премислих, достатъчно спорихме и не искам и той да започне да ме разубеждава. Само му предай, че го обичам и че постъпвам така, както трябва.“ После тръгнаха. Мисля, че се връща в Джорджия. Има ли нещо нередно в това?

Странд въздъхна.

— Да, много — отвърна той.

— Аз не съм дете — рече Каролайн. — Не смяташ ли, че е крайно време да ми кажете какво става с това семейство?

Странд погледна внимателно дъщеря си.

— Права си. Крайно време е да знаеш какво става с това семейство — отвърна той. — Крайно време е всички да знаем. Елинор е напуснала Джорджия, защото някои хора, на които не им е харесало какво пише Джузепе във вестника, са сложили бомба в къщата им и са заплашили, че ще убият Джузепе, а може би и Елинор, ако останат там.

— О, господи Исусе — възкликна Каролайн. Никога не я беше чувал да казва „Исусе“ досега. — А Джузепе не иска да отстъпи, така ли?

— Последното, което Елинор знаеше за него, е, че седи нощем в тъмното с ловджийска пушка на коленете.

Каролайн вдигна ръка към устата си и започна да гризе един нокът. Не го беше правила от седемгодишна възраст, когато я бяха отучили от този навик.

— Правилно постъпи, че се върна — рече Каролайн. — Мястото й е при мъжа й. Изобщо не е трябвало да заминава.

— Как ще се чувстваш, ако нещо се случи със сестра ти? — Помъчи се гласът му да не прозвучи грубо.

— Ще се чувствам ужасно — отговори Каролайн. — Но все пак ще мисля, че е постъпила правилно, като се е върнала. Татко… — тя се пресегна и докосна ръката му, — тази къща носи нещастие, трябва да се махнем от нея. Веднага. Преди да е станало късно. Виж какви неща се случиха тук — едва не се удави и после едва не умря. Аз пострадах при онази автомобилна злополука с Джордж…

— Душичке — обади се Странд, — лъжеш. Не е било злополука. Той те е ударил и ти е счупил носа. Имаш късмет, че не те е изнасилил.

— Откъде знаеш всичко това?

— И аз си имам своите тайни. Като всички, милото ми. Всъщност не си могла да заблудиш лекаря.

— Трябваше да му призная. Помолих го да не ти казва. Боях се да не направиш нещо.

— Лекарят е казал на мистър Хейзън. И мистър Хейзън е смазал хубавото ти приятелче от бой.

— Заслужава си го. Каза, че съм била драка. Само че се изрази по-лошо. В днешно време, ако излезеш веднъж с някое момче и не му се отдадеш, мислят, че могат да те наричат както си искат. Татко… — промълви умолително тя. — Никой не те учи на правилата.

— Е, сега вече ги знаеш.

— И още как. Мама също ли знае?

— Не. Но ще научи. Защото аз ще й кажа.

— Добре. — Тя изглеждаше наострена. — Само едно нещо искам да знам. Когато започна да ходиш с нея, ти как постъпи?

Странд се засмя.

— Справедлив въпрос, миличко — отговори той. — Опитах се.

— А тя какво направи?

— Каза „престани“. И аз престанах.

— Времената са се променили — забеляза тъжно Каролайн. — Сега момчета като Джордж с техните коли, луксозни клубове и богати бащи си мислят, че имат droit du seigneur[1] или нещо подобно. Някой сандвич, едно питие и кино и после, ако не си разтвориш краката, си селянка. Ако ракетата за тенис беше у мен, нямаше да се наложи мистър Хейзън да го бие. Доцент Суонсън поне ме помоли. Татко, нямаш представа колко е трудно да знаеш как да постъпиш. Подозирах, че онова момче не ти харесва. Защо нищо не ми каза?

— Има неща, които едно поколение научава, а друго не ги е и сънувало дори — отвърна Странд. — Всички схеми бързо остаряват. Считай, че си имала късмет и си получила своя урок и той ти костваше само един счупен нос. Бъди по-внимателна с Ромеро. Неговата кръв е много по-гореща, отколкото на твоя приятел Джордж.

— Татко — промълви безстрастно тя. — Разочароваш ме. Ти си расист.

— След тази сполучлива преценка ще трябва да те напусна. — Странд стана. — Искам да поговоря с майка ти.

Остави Каролайн да преглъща сълзите си, докато си наливаше втора чаша кафе.

Лесли седеше по пеньоар на дивана в нишата на прозореца и гледаше към океана, когато Странд влезе в стаята. Той се приближи и нежно я целуна по главата. Тя вдигна поглед и се усмихна.

— Изглежда, се чувстваш по-добре — промълви Лесли.

— Много по-добре — отвърна той. Седна до нея и хвана ръката й. — Току-що закусих с Каролайн. Тя ми каза за Елинор.

Лесли кимна.

— Направих всичко, каквото можах, за да я спра. Помолих я да поговори с теб. Тя отказа.

— Известно ми е. Каролайн само това знаеше. Елинор говори ли с Джузепе?

Лесли поклати глава.

— Не искала и с него да спори. Какво ще правиш, Алън?

— Знам какво. Ще се обадя на Джузепе.

Отиде до телефона край леглото. Имаше малка конзола с копчета за връзка с другите стаи в къщата и за външна линия. Натисна едно копче и набра номера на Джузепе. Вече го беше запомнил наизуст. Когато Джузепе каза „ало“, Странд заговори бързо:

— Джузепе, това е важно. Не затваряй, докато не чуеш какво имам да ти кажа. Елинор се връща обратно в Джорджия.

За момент отсреща настъпи мълчание. После Джузепе се обади:

— Хубава новина. — Гласът му беше безизразен и уморен.

— Нещо да се е случило там?

— Още не.

— Джузепе — продължи Странд, — искам да й кажеш, че не може да остане, трябва да се обърне кръгом и веднага да се прибере обратно.

— Ти искаш — рече Джузепе. — Какво значение има това?

— Слушай, Джузепе, тя се върна на старата си служба, трябва да започне на втори януари, издигнали са я, чака я голяма кариера в работа, която й допада, и в град, който обича. Не бива да я оставиш да пожертва всичко това. Джузепе, не мога да ти позволя да убиеш дъщеря ми.

— Аз не гледам на нея по този начин, Алън — отвърна Джузепе. — Аз гледам на нея като на моя жена. Време е и тя да го разбере. А мястото на жената е до мъжа й. Това е стар италиански обичай. Може би си забравил, че съм италианец.

— Като си италианец, не значи, че трябва да станеш мъченик. И за какво? За някакъв си жалък провинциален вестник, за който дори Елинор казва, че няколко гимназистчета биха се оправили по-добре от вас двамата.

— Съжалявам, дето мисли, че сме толкова некадърни — отговори Джузепе. — Но това нищо не променя. Когато се оженихме, не съм й обещавал, че ще спечеля наградата „Пулицър“[2] за журналистика. Само й обещах да я обичам и уважавам, и да се откажа от всички други жени, докато смъртта ни раздели. Радвам се да разбера, че тя си спомня, че е подписала същия договор.

— Държиш се като някой маниак.

— Боя се, че сега трябва да затворя, мистър Странд — рече учтиво Джузепе. — Трябва да изчистя къщата, да купя малко цветя, нещо за вечеря и бутилка вино, за да отпразнуваме събирането ни. Благодаря за съобщението, че си идва.

— Джузепе… — каза безпомощно Странд, но Джузепе вече беше затворил.

Лесли още седеше до прозореца и продължаваше да гледа към океана с безизразно лице.

— Ти знаеше ли, че може да се върне? — попита Лесли.

— Да. Тя ми каза, че ще се опита да го забрави. Ако не успее, призна, че ще се върне. Мисля, че не се е опитала достатъчно упорито.

— Секс — рече глухо Лесли. — Предполагам, че тя ще го нарече страст. Любов. Каква вреда могат да причинят тези гръмки думи. Направих всичко, каквото можах, за да я спра. Попитах я как може да замине, като знае, че отсега нататък всеки път, щом телефонът звънне, ще изпадаме в ужас, да не би да се обаждат да ни съобщят, че е мъртва.

— Тя какво ти отговори?

— Че познавала това чувство — изпитвала го от мига, в който напуснала Джорджия. Че ще трябва да се научим да живеем с него. Опитах се да го скрия от Каролайн, но съм сигурна, че се е досетила. Тя какво знае?

— Почти всичко. Почувствах, че трябва да й кажа. И без това до този момент е имало твърде много тайни.

— Естествено е да се опитваш да щадиш младите.

— И старите — добави Странд. — На Коледа, преди да се загубя в мъглата, имах разговор с Каролайн. Тя ми призна, че в семейството имало заговор да щадите и мен, да не споделяте всичко. И ти си била в него според дъщеря ти.

— Така е — отвърна спокойно Лесли.

— Тя ми подхвърли, че сте крили разни неща от мен.

— Какви неща?

— Че си започнала да даваш на Каролайн хапчета против забременяване на шестнайсетия й рожден ден.

Изненадващо за него Лесли се засмя.

— Колко ужасно, в днешно време! — възкликна тя.

— Но ти не си ми казала.

— Предполагам, не съм мислила, че живееш в днешно време — отвърна Лесли. — Много ли искаш да се присъединиш към съвременниците си, мили?

— Да.

— Чакай да видя… — Лесли присви очи, като че търсеше в далечината още разкрития. — Какви други грехове съм извършила, които съм скрила от теб, за да те оставя да си живееш щастливо с илюзиите? А, да. Разбира се. Уредих на Елинор да направи аборт, когато беше на седемнайсет години. Интересуват ли те подробностите?

— Не.

— Мъдрият ми съпруг и баща — рече Лесли. — Освен това знаех, че когато учеше в колежа, тя си имаше любовник два пъти по-стар от нея, женен, с три деца. И не беше работила, за да спести пари за колата, която караше. Той й я беше подарил. Превозът също може да бъде грях, нали? Щом сме започнали, и това ще ти кажа: с нашия скъп Джими се бяхме наговорили да крием от теб, че почти всяка вечер той се опиваше до смърт с марихуана и вместо да го изгоня от къщи веднъж завинаги, аз му позволявах да държи наркотиците си под сутиените ми в моя шкаф. Щеше ли да се чувстваш по-щастлив, ако го бях пуснала да скита из улиците?

— Не, нямаше.

— Още новини от фронта — продължи Лесли. — Ръсел се обади вчера с някои весели факти. Помоли ме да не ти казвам. Но ти и без това сигурно скоро ще научиш и по-добре да ги разбереш от мен, отколкото да ги прочетеш във вестниците. Ако той не успее по някакъв начин да й затвори устата — и то по-скоро, — жена му ще ме назове, наред с доста други дами, като съответница в делото й за развод.

— Ах, тази мръсница!

— Казва, че имала доказателство. Конрой се кълне, че ме е видял да влизам в апартамента на Ръсел един ден, когато бях в Ню Йорк за седмичните си часове. Според него съм стояла там два часа.

— Ръсел спомена, че те е видял. Чудех се защо не ми каза. — Странд говореше спокойно, като чакаше обяснение.

— И двамата имат право. Аз ходих в апартамента му, Ръсел наистина ме видя и обядът трая два часа. Причината да отида, беше тази, че се безпокоях за теб. Мисля, че не ще можеш да издържиш под един покрив още година заедно с всички тези момчета, и попитах Ръсел дали не би могъл да убеди Бабкок да ни пусне да живеем извън училището. Не ти споменах нищо за това, защото не исках да си помислиш, че се боря вместо теб. Смяташ ли, че лъжа?

— Ти нямаш навик да лъжеш.

— Благодаря — рече Лесли.

— Макар че Конрой не е бил много далече от истината. За първи път оставах насаме с Ръсел и изведнъж си спомних някои сънища, които бях сънувала, и разбрах, че мисля за него през голяма част от времето и че го желая. — Тя говореше решително, сякаш повтаряше предварително заучена реч. — А и все още съм достатъчно жена, за да знам кога един мъж ме желае. Знаех, че Ръсел ме желае. Но той нищо не каза, аз също, изядохме си обяда и той повтори, че ще говори с Бабкок, и после се върнах обратно през града за урока си в три часа. Отвращавам ли те?

— Разбира се, че не — отвърна нежно Странд. — Ако искаш да знаеш, аз съм стигал много по-далеч. Къде-къде по-далеч. Ако една жена си беше вкъщи, когато й се обадих от Гранд Сентръл Стейшън… — Той не довърши изречението.

— Всички сме тайни грешници — рече Лесли. — Време е да се разтоварим. Нашите несъвършенства са брънките, които ни свързват. Защо тогава да не си ги признаем? Щом сме започнали — продължи напевно Лесли и се заклати бавно напред-назад като дете, което се приспива само, дългата й руса коса блестеше на слънчевата светлина, която струеше откъм океана през прозореца. — Знаеш ли за учителя по биология на Каролайн?

— Получих писмо от жена му.

— Аз пък го чух от по-точен източник. От Каролайн. Сподели с мен, че била луда по него, но той се оказал толкова калпав в леглото, че го зарязала. Детски приказки. Половете общуват помежду си, но не могат да се разберат. Нима след всичко това обичаш Каролайн… или мен… или Елинор по-малко?

— Не — отвърна той. — Може би ще ви обичам по друг начин. Но не и по-малко.

— Тъй като говорим за секс — продължи Лесли, — вземи например Нели Соломон. Знаеш ли, че тя ходи с Джими?

— Кой ти каза? — За първи път, откакто влезе в стаята, Странд беше слисан.

— Тя самата.

— Аз бях на обяд със Соломон. Той нищо не спомена.

— Съвсем естествено — отвърна Лесли. — Той не знае. Все още. Но скоро ще разбере. Тя заминава с Джими за Калифорния. Там ще се оженят. Затова ми разправи цялата история. Предполагам, че искаше благословията ми. Ако е така, боя се, че ще трябва да я разочаровам.

— Кога ти каза всичко това?

— Когато бях при Линда, точно преди да тръгнем за Париж. Опитах се да намеря Джими, но той не беше в града.

— Ами това ужасно женище Дайър?

— О, и за нея ли знаеш? — Лесли сбръчка нос от отвращение.

— Запознахме се.

— Джими, изглежда, може да се справя и с двете — усмихна се иронично Лесли. — Мислиш ли, че би трябвало да се гордеем?

— Смятам, че държането му е абсолютно недопустимо.

— Така е. И накрая ще си плати за това. Но в подобни случаи, когато жената е поне с петнайсет години по-стара от момчето, тя носи по-голяма вина.

— Тя не е член на семейството ми.

— Но ще стане. Освен ако не им дойде умът в главата, преди да е вече късно. О, миличък, миличък Алън, моля те, не го вземай толкова навътре. Децата ни са големи хора и трябва да живеят така, както намерят за добре.

— Във всеки случай го правят ужасно лошо.

— Забрави ги за няколко години. Дай да съсредоточим усилията си и да си гледаме нашия живот, и то добре. — Тя се надигна, обви ръце около него и го целуна. — Докато знам, че си здрав, ще бъда щастлива, независимо какво друго може да се случи. Ако им тровим живота с нашето неодобрение, ние също ще бъдем нещастни и те ще избягат от нас. Завинаги. Дай да бъдем внимателни с тях. И най-важното, нека бъдем внимателни един към друг. Дай да си мълчим и да ги чакаме да се върнат. Както каза Елинор, ще трябва да се научим да живеем с това. Каквото и да е то. Сега мисля, че изповедната е затворена за днес и е време за закуска. Ще изпиеш ли с мен още едно кафе?

Той я целуна, след това я последва долу, по-мъдър, макар и не по-щастлив човек, отколкото беше преди няколко минути, когато се изкачваше по същите тези стълби.

На другата сутрин заваля сняг. Странд седеше във всекидневната и гледаше навън над дюните как се сипе снегът, ръси стръковете трева и пада в сивото море. Наближаваше обяд и той беше сам. Лесли бе отишла с мистър Кетли в града с пикапа да пазарува. Каролайн слезе късно за чашата си с кафе и после се прибра в стаята си, като каза, че трябвало да напише няколко писма. В крилото за прислугата се чуваше тихо бръмчене на машина, което означаваше, че мисис Кетли работи. Странд държеше книга в ръката си, но се остави да бъде унесен от бавния ритъм на падащия сняг навън през прозореца. Входният звънец иззвъня и тъй като знаеше, че мисис Кетли не може да го чуе от шума на пералнята, той стана бавно и отиде до вратата. Отвори я и завари Ромеро на прага. На алеята пред къщата чакаше едно такси от селото с неизгасен мотор.

Ромеро беше облечен с яркозелена, твърде голяма за него канадка, избелели джинси, червена вълнена скиорска шапка и носеше протрити ботуши с остри върхове. Беше започнал да си пуска мустаци и тъничката черна черта над горната му устна го правеше да прилича на дете, маскирано в навечерието на Вси светии. В Дънбъри той винаги се беше обличал стриктно в дрехите от „Брукс Бръдърс“.

— Ромеро — възкликна Странд, — какво правиш тук? — Знаеше, че тонът му не е приветлив.

— Казах на Каролайн, че ще дойда — отвърна Ромеро, без да се усмихва. — Тя тук ли е?

— Горе е. Ще я повикам. Влез. — Странд задържа вратата отворена.

— Бихте ли й казали, че я чакам?

— Влез да се стоплиш.

— Топло ми е. Предпочитам да не влизам. Ще чакам тук.

— Предпочитам да не се виждате, Ромеро — рече Странд.

— Тя ме покани.

— Въпреки това предпочитам да не се виждате.

Ромеро наклони главата си назад и се провикна:

— Каролайн! Каролайн!

Странд затвори вратата. Чу, че Ромеро продължаваше да крещи: „Каролайн!“ Странд се изкачи бавно по стълбите и почука на вратата на Каролайн. Тя веднага се отвори. Каролайн си беше облякла палтото и бе вързала шал на главата си.

— Моля те, Каролайн — каза Странд, — остани там, където си.

— Съжалявам, татко.

Каролайн се спусна покрай него и хукна надолу по стълбите. От един прозорец в коридора Странд погледна надолу. Ромеро държеше вратата на таксито и Каролайн се качи. Ромеро я последва. Вратата се затвори шумно и таксито потегли, оставяйки мокри следи от гумите си по пресния сняг.

Странд слезе долу и отново седна пред прозореца, обърнат към дюните и морето, и се загледа в снега, който падаше от сивото небе в сивия Атлантически океан. Спомни си какво му каза Каролайн на закуска предния ден: „Тази къща носи нещастие. Трябва да се махнем от нея, преди да е станало късно.“

Когато Лесли се върна, той й разказа за Ромеро. Лицето й бе бледо и измъчено. Беше неразположена, което винаги понасяше мъчително.

— Взе ли някакъв багаж със себе си? — попита Лесли.

— Не.

— Кога ще се върне?

— Не ми каза.

— Знаеш ли къде отиде?

— Не.

— Денят не става много за разходки — забеляза тя. — Извинявай, Алън, ще имаш ли нещо против да обядваш сам? Трябва да се кача и да си легна.

— Мога ли да ти помогна с нещо?

— Застреляй Ромеро. Прощавай.

Той я наблюдаваше как се заизкачва бавно по стълбите, стискайки перилата.

Вече бе притъмняло, макар че едва минаваше четири часът, когато чу приближаването на колата. Отиде до вратата и рязко я отвори. Снегът се сипеше още по-гъст отпреди. Видя как вратата на таксито се открехна и оттам излезе Ромеро. После изскочи Каролайн и се втурна през снега към вратата. Тя се шмугна покрай Странд, без да каже нищо, с наведена глава, за да не може да види лицето й, и изтича нагоре по стълбите. Ромеро стоеше близо до таксито и гледаше Странд. Понечи да се качи обратно в него, после се спря, бавно затвори вратата и се приближи.

— Върнах я цяла-целеничка, мистър Странд. В случай, че се тревожите. — Тонът му беше любезен, но черните му очи гледаха саркастично изпод яркочервената вълнена скиорска шапка.

— Не съм се тревожил.

— А би трябвало — вметна Ромеро. — Тя искаше да дойде с мен в Уотърбъри. Довечера. Надявам се, че се радвате, задето не се съгласих.

— Много се радвам.

— Не приемам подаяния от хора като вас — продължи Ромеро. — Никакви подаяния. Освен това не се наемам да бъда бик за разплод на богаташки бели момиченца.

Странд се засмя безрадостно.

— Богаташи — повтори той. — Ама че описание на семейство Странд.

— От моето положение — добави Ромеро — това е най-точната дума. Само като хвърлих един поглед на тази къща сутринта, реших, че няма да пипна дори с пръст някоя, която е прекарала и ден от живота си в подобно нещо. Ще си имате доста проблеми с вашето момиченце, но това не е моя работа. Няма да ви безпокоя повече. Ако чуете изобщо някога за мен, то ще е, защото името ми ще го пише във вестниците. — Той се накани да върви.

— Ромеро — обади се Странд, — ти си заблудена душа.

— Такъв съм се родил — отговори Ромеро, като се спря. — Поне не съм го направил нарочно. Ще ви призная истината, мистър Странд — вие ми харесвате. Само че няма повече какво да си кажем, безсмислено е. Нито дума. По-добре се прибирайте вътре. Не бих искал да стоите тук и да се простудите заради мен, професоре.

Той се завъртя и скочи в таксито.

Странд гледа след колата, докато светлините й се изгубиха в снежната вихрушка. После влезе и затвори вратата след себе си, като трепереше леко и се чувстваше благодарен, че в къщата е топло. Помисли си да се качи и да почука на вратата на Каролайн, но се отказа. Беше сигурен, че тази вечер дъщеря му би искала да е сама.

— Ще желаете ли още нещо, мистър Странд? — попита го мистър Кетли.

— Не, благодаря.

Седеше сам във всекидневната. Вечеря рано. Преди това се качи да види как е Лесли. Беше взела някакви лекарства, дремеше и не й се ставаше. Попита го дали Каролайн се е прибрала вече и не му зададе повече въпроси, когато Странд й каза, че Каролайн се е върнала малко след четири часа. Опита се да влезе при нея, но вратата беше заключена. Когато почука, тя извика:

— Моля те, остави ме на мира, татко.

Искаше му се да е някъде другаде. Обзе го чувство на носталгия. Не по Дънбъри, само не по Дънбъри. А по жилището им в Ню Йорк с картините на Лесли, звука от пианото на Лесли, китарата на Джими, ясния глас на Елинор, докато разговаряше с приятелите си по телефона, шепненето на Каролайн, когато се мъчеше да запомни наизуст някакъв цитат от „Зимна приказка“ за часа по литература на другия ден. Липсваха му моментите, когато седеше в кухнята и гледаше как Лесли приготвя яденето, липсваха му спокойните вечери около кухненската маса, когато децата не бяха вкъщи, липсваха му петъчните вечери, когато се събираха всички заедно, липсваше му Алегзандър Къртис в старата си военна куртка, вперил страховит поглед в града от поста си до входната врата на блока, липсваха му разходките до Линкълн Сентър, липсваше му Сентръл Парк. Какви промени само беше донесла една година, дори нямаше и година, какви преобразувания, удари, тъжни разкрития и измени.

Грохотът на океана го потискаше, вълните се блъскаха неумолимо, рушаха брегове, подкопаваха основи, заплашваха и променяха контурите на земята с всеки нов сезон. Стари пристанища се задръстваха с тиня, някога оживени пристанищни градове стояха изоставени, крясъците на чайките над движещите се води бяха жалки, тъжни и се оплакваха от глад, бягство и разрухата на времето.

„Нещастна къща“. Утре ще кажа на Лесли и Каролайн да събират багажа. Празникът, който не беше никакъв празник, свърши, време е да си вървят.

Опита се да чете, но думите му се струваха безсмислени.

Отиде в библиотеката и потърси друга книга, но нито едно от заглавията по рафтовете не му допадна. Седна пред телевизора и го включи. Натискаше наслука копчетата едно след друго. Когато екранът се проясни, той видя образа на Ръсел Хейзън и чу някакъв глас да казва:

— Съжаляваме, че сенаторът Блакстоун, който трябваше да присъства на това обсъждане, не е могъл да напусне Вашингтон. Провървя ни, че успяхме да намерим мистър Ръсел Хейзън, изтъкнатият юрист, известен с познанията си по темата ни тази вечер — международното право, — който бе така любезен да се съгласи да замести сенатора в нашето предаване.

Хейзън, облечен безупречно и внушително сериозен, кимна едва забележимо към камерата. После камерата показа в едър план масата с другите трима позастаряващи участници с учен вид и побелелия водещ, които седяха в кръг.

Странд се чудеше дали Хейзън не бе излъгал, че трябва да се върне в Ню Йорк, за да види жена си, и дали обаждането по телефона в библиотеката не е било всъщност от телевизионното студио. Може би не е искал Странд да разбере, че зарязва гостите си по една, както би си помислил, несериозна причина.

Странд изслуша без интерес другите трима участници, докато излагаха своите интелигентски, добре формулирани разумни възгледи за външните работи и международното право. В това, което говореха, нямаше нищо, дето Странд да не го бе слушал стотици пъти досега. Ако не чакаше да чуе какво ще каже Хейзън, щеше да се върне в дневната и отново да се захване с книгата.

Но още първите думи на Хейзън го накараха да се заслуша много внимателно.

— Господа — започна Хейзън със силен и уверен глас, — боя се, че ние смесваме две съвсем отделни понятия: външните работи и международното право. Независимо дали това ни харесва, или не, външни работи съществуват. Но международното право се е превърнало в измислица. Налице са международно пиратство, международни атентати, международен тероризъм, международни подкупи и разменна търговия, международна драма и международен анархизъм. Нашето национално право може би не е пълна измислица, но най-великодушното описание, което бихме могли да приемем за него, е, че в най-добрия случай то е полуизмислица. С нашия правен кодекс, при нашата конкурентна система, във всички по-важни случаи този, който може да наеме най-скъпия адвокат, си излиза от съдебната зала с оправдателна присъда. Разбира се, понякога има и изключения, които само доказват това правило.

Когато за първи път започнах адвокатската си практика, вярвах, че поне в общи линии се раздава правосъдие. За нещастие, след толкова много години в тази професия, вече не мога да поддържам подобна вяра…

Боже господи, помисли си Странд, какво смята, че прави?

— Съдебната корупция, местните и расовите предразсъдъци на хората, които седят на местата на съдиите, твърде често са били разобличавани на първите страници на нашите вестници, за да се нуждаят от допълнителен коментар тук, купуването на постове чрез политически помощи е почитан обичай; подкупването на свидетели, предварителната им обработка, укриването на доказателства се практикува дори в най-висшестоящото учреждение в страната; продажността на полицията е станала пословична, а във всичките ни университети се преподава как хората от моята професия, заклели се да бъдат служители на закона, да го заобикалят.

Водещият програмата, който се въртеше неспокойно на стола си, се опита да го прекъсне:

— Мистър Хейзън… аз не мисля, че…

Хейзън го спря, като махна заповеднически с ръка, и продължи:

— Да се върнем към представата за международното право… по някои дребни въпроси, като правото на риболов и нарушаването на въздушното пространство от авиацията, може да се стигне до някакви споразумения и до спазването им. Но по решаващи въпроси, като например правата на човека, неприкосновеността на границите на суверенните държави, опазването или унищожаването на цели народи, не сме стигнали по-далече, отколкото през времето на воюващите скитнически племена. В Обединените нации ние, американците, въведохме кражбата и клеветата. Аз минавам за специалист по международно право, но ви уверявам, господа, че такова нещо не съществува и колкото по-скоро го разберем и се махнем от този вражески парламент на брега на Ист Ривър, толкова по-добре ще бъде за нас години наред. Благодаря за вниманието и ви моля да ме извините, че не мога да остана до края на тази интересна дискусия. Имам ангажимент другаде.

Хейзън кимна едва ли не сърдечно на другите около масата, които седяха като препарирани, стана и си излезе.

Странд се пресегна и угаси телевизора. Остана да седи, втренчил поглед в празния екран, чувствайки се замаян, като че току-що е станал свидетел на нелепа катастрофа.

После се изправи и отиде до малкото бюро край прозореца. Не си, носеше тетрадката, в която от време на време водеше своя дневник, затова извади малко листове за писма от чекмеджето и започна да пише:

Сам съм на долния етаж в къщата в Истхамптън и току-що видях как един човек се самоунищожи по телевизията. Този човек е Ръсел Хейзън. В речта си, която можеше да бъде само прощална, той се сбогува с кариерата си. Какви са били причините не знам, но той осъди себе си, професията си, законите, по които всички живеем и които са го направили богат и са му донесли уважение. Мога да го смятам само за проява на умопомрачение, но такова, за което няма да му бъде простено. Откакто се запознах с него, съзнавах, че в характера му има някаква тъмна страна, известен всепроникващ цинизъм към човешките подбуди и поведение, мрачна черта, която се проявяваше дори в най-светлите му мигове, но никога не съм подозирал, че той се измъчва до такава степен от нея, та да се остави тя да надделее изцяло. Какво ще стане с него по-нататък, не е възможно да се предвиди…

Изведнъж почувства страшна умора и дори писането се оказа непосилно. Сложи ръка върху листата, облегна се отгоре, подпрял глава на китката си, и мигновено заспа.

Сепна се и се събуди. Нямаше представа колко време бе спал. Чу превъртането на ключ, някаква врата се отвори, после се затвори. Стана и отиде във всекидневната, точно когато Хейзън влизаше.

Странд го изгледа безмълвно, когато Хейзън му се усмихна и затропа силно с крака, за да изчисти снега от обувките си. Изглеждаше както обикновено, спокоен и самоуверен. Изражението на Странд накара Хейзън да се намръщи.

— Имаш странен вид, Алън — рече той. — Случило ли се е нещо?

— Гледах предаването по телевизията.

— А, това ли било? — каза небрежно Хейзън. — Реших, че тези скучни хора имат нужда от малко раздвижване. Беше ми много забавно. Пък и се разтоварих от някои неща, които отдавна ми тежат на сърцето.

— Знаеш ли какво направи със себе си тази вечер, Ръсел?

— Не се притеснявай за мен. И без това никой не приема телевизията сериозно. Дай да не говорим на тази тема, моля те. Писна ми от нея. — Той се приближи до Странд, прегърна го с едната си ръка и го стисна. — Надявах се, че няма да си легнал още. Исках да си поприказвам с някого, който не е адвокат. — После свали палтото си и го метна заедно с шапката на един стол. — Каква противна нощ. Пътуването с колата в тоя сняг беше ужасно.

Странд разтърси глава, сякаш за да я избистри. Чувстваше се объркан, несигурен в себе си. Щом на Хейзън му беше толкова весело от вечерта, тогава той сигурно се бе стреснал от телевизионното предаване. Толкова рядко гледаше телевизия, че беше възможно да преувеличава способността й да помогне или да навреди на човек. Може би, мислеше си той, напразно се разтревожи за приятеля си. Щом Хейзън не се безпокои за последствията от речта си, той няма да го безпокои със своите.

— Ти ли шофираше? — попита Странд.

Хейзън кимна.

— Освободих шофьора за вечерта. Годеницата му беше дошла в града и аз дадох своя принос за любовта на младите. Къде са жените?

— В стаите си. Легнаха си рано.

Хейзън го погледна изпитателно.

— Добре ли са?

— Съвсем добре — отговори Странд.

— Лесли ми каза по телефона, че Елинор се е върнала в Джорджия. Там май цари доста голяма бъркотия, а?

— Отвратителна — отвърна Странд. — Джанели се държи като глупак.

— Не му липсва кураж. Възхищавам се на това.

— Аз пък му се възхищавам малко по-малко от теб — рече сухо Странд.

— Обадих се на началника на полицията в града и му казах, че трябва да сложи охрана на къщата. Дадох му ясно да разбере, че ако нещо се случи на онези дечурлига, ще му одера кожата.

— Надявам се, че ще има полза.

— Само да смее да не помогне — добави иронично Хейзън. — А сега бих пийнал нещо. А ти?

Странд отиде до барчето да гледа как Хейзън налива на двамата по едно голямо уиски със сода. Отнесоха чашите си до камината и седнаха един срещу друг в големите кожени кресла с облегалки за главите. Хейзън отпи голяма глътка от питието си и въздъхна доволно:

— Ей богу, точно от това имах нужда — рече той.

— Последния път, когато пихме така — обади се Странд, — телефонът иззвъня и ти изчезна за нула време. Надявам се, че ще можеш поне сега да си допиеш питието, преди да се наложи пак да тръгнеш нанякъде.

Хейзън се засмя с тихо, приятно буботене.

— Една седмица няма да вдигам телефона. Който ще да се обажда — папата, президентът на Съединените щати, някой от десетте най-добри адвокати — да се оправят без мен.

— Радвам се да го чуя. Как вървят работите ти?

— Горе-долу. — Хейзън се втренчи в чашата си. — Никой не ми е обявил война — засега.

— Лесли ми каза, че жена ти заплашва да я назове като съответница.

— Тя заплашва всяка жена, която съм поздравил с „добър ден“ през последните трийсет години. Копае гробове от Бостън до Марсилия. Почувствах се задължен да кажа на Лесли, че може да се разбере. Но я предупредих, че не искам ти да знаеш.

— Вече сме взели нов курс в това отношение — рече Странд. — На пълни самопризнания.

— Опасен експеримент. — Хейзън се взря внимателно в него. — Нали нито за миг не допускаш, че?…

— Не, нито за миг — отговори Странд. Като гледаше този силен, хубав, макар и пълен мъж в безупречно облекло, Странд си обясняваше защо всяка жена, дори неговата собствена, може да бъде привлечена от него. Държавният секретар на Никсън, Кисинджър, в едно от по-малко дипломатическите си изказвания беше заявил, когато го попитали за успеха му сред жените, че властта е афродизиак[3]. От всякаква гледна точка Хейзън беше силен и естествено, че в сравнение с един болнав, невзрачен, изваден от заблуждение учител сигурно изглеждаше неотразим. В края на краищата на любовта и стигат и толкова изкушения. Чудеше се какво точно е изрекъл, направил или показал Хейзън, което е накарало Лесли да разбере, че я желае. По-добре да не зная, помисли си Странд.

— Успявам да държа жена си на разстояние, поне засега — рече Хейзън. — Съгласих се да я оставя да ми вземе почти всичко, но за къщата имам други планове. Ще видим. — Хейзън отпи жадно и пресуши чашата си. Стана, отиде до барчето и си наля второ питие. — А, между другото — додаде той, като се връщаше, — нашият човек в Париж случайно се обади и аз му говорих за теб. Според него можело лесно да се уреди за другия септември, когато започва новата учебна година. Имали голямо текучество сред преподавателите, непрекъснато едни идвали, други си отивали като странстващите учители през средните векове. Той ще се свърже с теб. Смяташ ли, че ще можеш да изтърпиш Дънбъри още пет месеца?

— Аз ще мога. Но не съм сигурен за Лесли.

— Хмм! — Хейзън се намръщи. — Предполагам, че може да замине и без теб. Ще бъде само за пет-шест месеца.

— Може. Не се безпокой за това. Все ще го измислим някак си.

— Алън, в отношенията ни с теб и Лесли има само едно нередно нещо — добави Хейзън. Тонът му беше сериозен и Странд се опасяваше от това, което щеше да каже.

— Какво е то? — попита той.

— Като ви гледам двамата, разбирам какво ми е липсвало цял живот. — Хейзън говореше замислено и с печал. — Любовта, изречена, недоизречена, подразбираща се, която съществува между вас. Зависимостта един от друг, неизменната подкрепа един на друг. Имал съм доста жени през живота си и с повечето от тях ми е било много хубаво, а вероятно и на тях с мен. Имах пари, успех, известна слава, дори това много рядко срещано явление — случайни прояви на благодарност. Но никога не съм имал подобно нещо. И то е като голяма дупка в мен, през която вятърът вие — до безкрайност. Ако имате късмет, и двамата ще умрете в един и същи миг. О, по дяволите… — Той разклати ядосано леда в чашата си. — Какво ми става тази вечер? Да приказвам за смърт. От времето е. Да вали сняг на морския бряг. Може би хората постъпват разумно, като затварят къщите си и спускат кепенците, когато листата започнат да пожълтяват. — Той допи питието си и остави бавно чашата с решителен жест. — Уморен съм. — Прокара голямата си ръка по очите и се изправи. — Ще взема да му дръпна един дълъг, дълъг сън. Не си прави труда да гасиш лампите. Не искам къщата да е тъмна тази нощ. — Той се огледа наоколо. — Стаята има нужда от пребоядисване. В по-светъл цвят. Е, лека нощ, приятелю. Приятно спане.

— Лека нощ, Ръсел. И на теб също.

Странд го проследи как излезе тежко от стаята. Той се препъна, като прекрачваше прага, и Странд си помисли: „Сигурно доста си е пийнал, преди да тръгне от Ню Йорк, имал е късмет, че някой полицай не го е спрял по пътя, иначе щеше да прекара нощта в затвора вместо в голямото си топло легло.“ После се качи по стълбите в стаята, където спеше Лесли и дишаше леко, с разпиляна по възглавницата лъскава коса, която блестеше на светлината от нощната лампа. Съблече се тихо, изгаси лампата и се пъхна в леглото до жена си.

По някое време през нощта се събуди, защото чу в просъница шум от автомобилен двигател, който припали и после заглъхна в далечината. Не беше сигурен дали наистина го е чул, или е сънувал. Обърна се на другата страна и обви с ръка голите рамене на жена си, при което тя доволно въздъхна. После заспа.

Събуди се рано, точно когато зората беше започнала да просветва през прозорците. Още валеше сняг. Лесли продължаваше да спи. Той стана от леглото, облече се набързо и тръгна да излиза от стаята. Спря се на вратата. На пода имаше някакъв плик, който се показваше само наполовина. Отвори безшумно и вдигна плика. В коридора беше прекалено тъмно, за да може да прочете това, което пишеше на него. Затвори тихо вратата и слезе бързо, във всекидневната, където лампите още светеха и в камината тлееха последните въглени. Пликът беше дълъг и дебел и на него имаше само една дума — „Алън“. Той го разкъса.

Скъпи Алън — беше написано с ясния, равен почерк на Хейзън. — Когато прочетеш това, аз ще бъда вече мъртъв. Дойдох снощи, за да се сбогувам с теб и да ти пожелал щастие. Много ми се струпа — жена ми, разследването във Вашингтон, заплахите на Конрой за изнудване. Получих призовка да се явя в съда пред комисията на втори януари. Не мога да се явя, без да прибягна до лъжесвидетелство, или без да натопя мои стари приятели и колеги. При всички случаи накрая няма да остане и капка от доброто ми име. Обмислих всичко много внимателно и избрах единствения възможен изход. Когато прочетат завещанието ми, ще се разбере, че оставям къщата край морето на Каролайн. Съвсем основателно и заслужено. За поддържането й тя може да продаде няколко акра от земята. Има предостатъчно — четирийсет акра са и струват много скъпо. Всичките си налични имоти оставям на жена си, при условие, че ако оспорва някоя точка от завещанието, ще бъде напълно лишена от наследство. Дъщерите ми разполагат със значителни суми, поставени под попечителство, които моят баща им приписа, когато се родиха, и те не могат нищо да направят, за да развалят завещанието. Аз съм добър адвокат и завещанието ми е непоклатимо. Всички мои картини отдавна са подарени на разни музеи с уговорката, че ще стоят у мен, докато съм жив. Данъчните закони превръщат смъртта в някаква ужасна игра, игра, която аз владеех до съвършенство. Като се оглеждам назад сега, виждам, че май знаех да играя на прекалено много игри: правни, корпоративни, законодателни, филантропични — цялата долна, доходна американска гама. Едно от нещата, с което ме спечелихте най-много с Лесли беше, че не участвахте в тази надпревара. Не че се бяхте издигнали над всичко това. Просто вие като че ли не забелязвахте съществуването му. Несъмнено то те е направило по-лош историк, но затова пък по-добър човек.

Несъзнателно и без зъл умисъл аз въвлякох теб и близките ти в моя свят. Самотен и лишен от собствено семейство, вярвах, че ще мога да се включа в едно щастливо семейство. Това, което смятах за щедрост, се превърна в нещастие. Джими прекалено бързо се научи как да преуспее. Каролайн също се въвлече в бясната американска надпревара, независимо дали й харесва, или не. Елинор и съпругът й претърпяха поражение и сега живеят в страх. Никак не искам да ти го казвам, скъпи Алън, но новото поприще на Лесли вероятно само ще ви раздалечи още повече и отново ще те изтръгне от корена ти. Шансът е нож с две остриета. Можеше всичко да свърши добре, но не стана така. Същото важи и за Ромеро.

Картината на Реноар във вашата спалня е купена, след като сключих споразумението с държавата, и се радвам, че мога да ви я оставя в завещанието си, което сега се намира в сейфа на моя съдружник.

Странд спря да чете за малко. Чудовищността на документа в ръката му го вцепеняваше и фактът, че е бил написан така старателно и точно от човек, който се е готвел да отнеме собственоръчно живота си, го накара да се смае от жестоко непоклатимото самообладание на приятеля си. Освен че се е занимавал със законите, помисли си Странд, Хейзън сигурно е чел Платон за смъртта на Сократ. „Критоне, дължа един петел на Асклепий. Нали няма да забравиш да платиш дълга ми?“ Един петел на Асклепий. Един Реноар на Странд. Древна изтънченост преди смъртта. Прочути последни думи. Странд продължи да чете със сухи очи.

В по-малкия плик към това писмо има десет хиляди долара в банкноти от по петстотин долара, които ще помогнат парижкото ви приключение с Лесли да стане по-приятно. Съветвам те да не го споменаваш пред никого.

Ти и твоето семейство направихте тази последна година от живота ми много важна за мен, но аз прекалено късно разбрах на какво е трябвало да се науча.

Тъй като това ще бъдат сетните ми думи и сега сме взели, както ти се изрази, курс на пълни самопризнания, ще направя още едно. Звучи абсурдно човек, на моята възраст да го казва, но аз се влюбих в Лесли още от първия миг, когато я видях. Ако изобщо има жена, която би могла да ме направи щастлив, то това е тя. Когато имаше опасност да умреш в болницата в Саутхамптън, аз пожелах смъртта ти. Не съзнателно или умишлено, но за части от секундата тази мисъл ми мина през ума. Тогава нямаше да бъда просто приятел на семейството, което обичам, а негов член, щях да присъствам на масата не само като гост, а и да седя начело на нея. Фактът, че се зарадвах, когато остана жив, никога не можеше да ме накара да забравя този мрачен и ужасен момент.

Моля те, изгори това писмо веднага щом го прочетеш и не казвай на никого, освен на Лесли, за съществуването му. Написал съм една друга бележка, която ще оставя в колата просто за да обясня, че съм решил да се самоубия.

В нея споменавам, че се намирам на границата на нервно разстройство и се боя да не изгубя разсъдъка си. Имам пистолет в джоба си, така че всичко ще свърши бързо. Ще ме намерят на края на някой черен път до колата.

Не скърбете за мен. Аз не заслужавам вашата скръб.

Прегръщам ви всички,

Ръсел

[1] Droit du seigneur — Във феодалната епоха право на господаря на първата брачна нощ с невестите на своите слуги (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Авторитетна награда, учредена от Джоузеф Пулицър, американски собственик на вестник (1847–1911), която се дава годишно за постижения в литературата, музиката и журналистиката. — Б.пр. ↑

[3] Лекарствени средства за повишаване на половата активност. — Б.пр. ↑

Четвърта част

1

Отново остават броени дни до Деня на благодарността и първата снежна вихрушка вилнее през прозореца ми навън в тъмнината и в лъчите, хвърляни от лампата на бюрото ми, проблясват снопчета бели точици. Намирам се в Дънбъри, но не в апартамента в „Молсън Резидънс“. Сам съм, тъй като Лесли е в Париж.

Не позволих нито на Лесли, нито на Каролайн да дойдат с мен на погребението на Ръсел Хейзън. Не се знаеше каква сцена можеше да направи вдовицата на Хейзън, а нито жена ми, нито дъщеря ми бяха в състояние да се изправят срещу тази побъркана и отмъстителна жена в такъв миг. Аз се настаних на една от задните пейки в църквата и тя не ме видя. До нея седяха две високи млади жени, които предположих, че са дъщерите на Хейзън. И трите бяха елегантно облечени в черно и се държаха със скръбно достойнство.

Успях да зърна лицата на дъщерите му, като минаваха по пътеката след службата. Не бяха некрасиви, но в същото време изглеждаха жестоки, егоистични и подозрителни. Разбира се, когато накрая се срещнем с хората, за които имаме предварително изградено мнение, възможно е да видим по-скоро това, което сме си представяли, отколкото онова, което е в действителност. Както и да е, бих предпочел да нямам нищо общо с тези две жени.

И пасторът в своето хвалебствено слово, и „Таймс“ в некролога си говориха за големия граждански принос на Хейзън, за неговата неподкупност и множество заслуги към Ню Йорк. Можех да си представя горчивия смях на Хейзън, ако беше жив да чуе и прочете почестите, отдадени на паметта му.

Смъртта на Хейзън и особено начинът, по който бе настъпила, просто смазала Лесли. Дни наред след това тя внезапно избухваше в плач. Като че всички сложни чувства, които в по-голямата част бе сдържала заради мен и заради децата, най-накрая се бяха оказали свръх силите й и се бяха отприщили през някакъв психически бент. Беше невъзможно да я утешиш. Депресията, която я налегна преди пътуването ни до Хамптънс за Деня на благодарността миналата година, бе като мимолетна сянка в сравнение с това, което изживяваше сега. Отказа дори да се преструва, че води часовете си, накара ме да отменя всички уроци в града, не докосваше пианото, нито четката и когато не плачеше, по цял ден седеше с каменно лице в наскоро боядисаната кухня в нашия апартамент в пансиона. Тя обвиняваше себе си и мен за случилото се. Смяташе, че някак си, ако бяхме наистина такива приятели, за каквито се мислехме, би трябвало да усетим какво преживява Хейзън и накъде върви и да го спрем. Нямаше как да я разубедя.

Когато Линда ми подсказа, че за Лесли е опасно да продължава да скърби и че може би Париж и работата ще я излекуват, аз се съгласих. Лесли ни слушаше като хипнотизирана, додето двамата с Линда я убеждавахме да замине веднага за Франция: Накрая реши: „Всичко друго би било по-добро от това“.

Така десет дни след като тялото на Хейзън, почти засипано от падащия сняг, бе намерено на един пясъчен път, водещ към океана, качих Лесли на самолета за Париж. Не говорихме за това колко смята да остане или кога ще се върне.

Преди да замине, тя изгори всичките си стари картини.

Бабкок, този благочестив човек, тактично предложи, че след като съм ерген, поне засега, за мен може би ще бъде по-добре да нямам грижа да следя сам за реда на цял пансион с девет момчета. Когато срокът свърши, аз се преместих. Тъй като вече нямаше нужда да бъда в района на училището, взех си под наем един малък мебелиран апартамент в градчето над магазина за вестници и цигари. Миризмата, която се носи нагоре по стълбите, ми действа успокояващо. Картината на Реноар има неуместно похотлив вид, закачена над напукания стар кожен диван, на който си дремвам. Всеки ден отивам на училище с колело, което възстанови здравето ми. Сам си готвя и ям на спокойствие. Понякога вечерям със семейство Шилър и мистър Шилър оставя жена си да приготви яденето. Мисис Шилър поднася като свой специалитет палачинки с картофи.

Прекарах лятото с Лесли във Франция. Една малка част от десетте хиляди долара отиде за самолетни билети. Не изкарахме кой знае колко хубаво. Лесли си е създала доста голям кръг приятели, предимно художници, и с музикалния си слух се е научила много свободно да говори френски, на който се водеха почти всички разговори, обикновено за нейната работа и за работата на другите. Моят ученически френски не ми беше от голяма полза и докато всички, разбира се, най-вече Лесли, се опитваха да ме включват в размяната на мнения, аз не можех да не се чувствам като някой доста недоразвит натрапник.

Макар че след първоначалния си изненадващ успех Лесли не е изложила или продала нито една от картините си, тя посещава три сутрини седмично ателието на художника, при когото се учи. Той е дребничък, пъргав, закръглен, възрастен човечец, който се казва Льоблан и се кълне, че един ден Лесли ще се прочуе. В картините й се прокрадва странна сянка на меланхолия, като че в палитрата й има скрити мазки от здрачно пурпурно, дори в слънчевите й пейзажи.

Тя живее изцяло отдадена на изкуството и когато не е пред статива, неуморно обикаля галериите и музеите. След няколко дни в града аз се почувствах преситен и започнах да прекарвам повечето време в четене, седнал по масите в кафенетата.

Живеехме в доста голо едностайно ателие на левия бряг на Сена, където въздухът беше наситен с миризмата на бои и терпентин, от която Лесли се опиваше, но която накрая предизвика такава алергия у мен, че аз започнах непрекъснато да подсмърчам и да си секна носа. Лесли, която друг път се грижеше и за най-малкото ми неразположение, дори не забеляза, че почти през цялото време очите ми са зачервени и че изхабявам по една кутия хартиени носни кърпички за два дни.

Периодът на покруса явно беше преминал и енергичността и ентусиазмът й като у някоя запалена и жадна за знание ученичка ме караше да се чувствам много по-стар от моите петдесет години.

Хората в американското училище в Париж действително ми предложиха да работя в него, но аз реших, че не искам да живея в град, на чиито обитатели не знам езика и където приятелите на жена ми ще ме смятат за неин досаден придатък. Спомних си думите на един писател в разказ за друг американец в Париж: „Този континент не е за мен.“ Отказах, като се извиних. Директорът на училището едва успя да скрие облекчението си. Можех да разбера защо. Другите преподаватели не се заседяваха дълго на едно място и бяха все между двайсет и две и трийсет години и сигурно моята побеляла коса беше признак на старост и смущаващо постоянство за директор, който самият едва ли бе на повече от трийсет и пет.

Лесли прие решението ми спокойно. Открих, че изкуството води неизбежно до същото само вглъбяване като болестта. Когато човек е болен, той мисли само за болестта си и грижите и стремежите на другите нямат никакво значение.

Прекарахме две седмици с Линда в прекрасната й къща в Мужен. Седях в градината, мъчех се да чета под горещото слънце и биех комарите, както беше предсказал Хейзън. Лесли предложи да продам картината на Реноар и с получената сума да купя малка къщичка до мястото на Линда. „Няма нужда повече да работиш — каза ми тя, — тук е чудесно просто да си седиш и нищо да не правиш“.

Тя беше права, но не исках просто да седя и нищо да не правя. Открих, че бездействието ме отегчава. Аз съм учител. Това определя кой съм. Или съм учител, или нищо. Дори да има само едно будно и любознателно дете в клас от трийсет ученици, което да спори с мен, или да чувствам, че разширявам неговия кръгозор, тогава ще знам, че правя онова, за което съм дошъл на земята. Ромеро, колкото и да ме дразнеше, беше точно такова момче. Когато казах на Лесли за чувството си, че мястото ми е на катедрата пред учениците, тя сподели, че изпитва същото пред бялото платно. Надявам се заради нея, ако не заради себе си, че от своите платна Лесли ще направи нещо по-сполучливо, отколкото направих аз от Ромеро.

С нищо не можах да накарам Каролайн да се върне в Аризона. Вместо това тя се прехвърли в Хънтър Коледж в Ню Йорк с намерението да учи детска психология. Отказа да вземе дори част от парите, получени от продажбата на двата акра земя, които Хейзън й остави в завещанието си, сделка, извършена много успешно от един от съдружниците му. Хвана се временно на работа като сервитьорка, за да се издържа в колежа, и досега, доколкото знам, нито веднъж не е ходила в къщата край морето, която вече е нейна. Вместо това, с помощта на една от учителките си, тя я отвори миналото лято и я превърна в почивен дом за, както ги наричат вестниците, ощетените деца от гетата от всички раси до петнайсетгодишна възраст, заедно с доброволни сътрудници от различните агенции за социални грижи. „Научих нещо от Хесус Ромеро за децата — каза ми тя, когато се опитах да й възразя. — И то е — отиди при тях, преди да са станали ромеровци.“ Дали експериментът ще излезе сполучлив, или не, тепърва ще видим. Ако се беше родила в друго време и беше католичка, мисля, че щеше да стане монахиня. Да се жертваш в името на някой възвишен идеал, може и да е благородно, но един баща трудно би се съгласил, че това не е противоестествено. Разбира се, съседите в Истхамптън започнаха да мърморят и се говори, че са пуснали петиция до градския съвет за осъждане на начинанието в къщата като нарушение на обществения ред.

Каролайн нае Конрой да отговаря за физическото възпитание в дома. Тя не е забравила деня, когато той се хвърли в Атлантическия океан да ме спасява. Доколкото разбирам от нея, Конрой е способен и изпълнителен работник. Горките Кетли напуснаха работата си в средата на лятото. Казаха, че не са ги наели да работят в лудница.

Трябва да призная, че нямам желание да отида да видя с очите си какво става на мястото, където ми се откри един спокоен и богат живот, какъвто не бях вкусвал преди и където едва не загинах.

Холингсбий ми се обади тържествуващ по телефона в деня, определен за процеса на Ромеро, и ми съобщи, че момчето се е отървало с една година условна присъда. Но в момента, когато пиша това, той е в затвора. При внезапен обиск на едно предполагаемо скривалище на ФЛАН, терористичната организация, бореща се за независимостта на Пуерто Рико, Ромеро е бил арестуван с голям брой саморъчно направени бомби, картечни пистолети и революционна литература.

Спомних си последните му думи в снега пред входната врата на Хейзън: следващия път, когато видите името ми, ще го пише във вестниците. Това може да се нарече нещо като изпълнено предсказание.

Със смъртта на Хейзън силата на неговото покровителство изчезна в Джорджия и макар че Елинор и Джанели не бяха взривени в дома им, редакцията на вестника изгоря до основи и в огъня загина един пазач. В днешно време е станало съвсем обичайно да се избират случайни жертви.

Сградата е била добре застрахована и с парите, получени от нея, Джанели стана собственик на един вестник в малко градче на западния бряг на Флорида, където примамливото целогодишно слънце е довело до голямо увеличение на населението и на местното благоденствие. Елинор пише, че най-после са се научили как се списва вестник и са добре. Освен това тя е бременна и аз ще ставам дядо. Все си мисля, че когато бебето порасне, ще бъде принудено да крачи през запустели и изгорели градове с пръснати навсякъде автомобили, без гориво, излезли от движение през последното им пътуване. Но само в случай, че моят внук или внучка имат късмет и хората, над които нямаме власт, не решат да започнат ядрена война.

Като повечето от моето поколение и аз се чувствам безсилен и гледам на бъдещето с цинично примирение.

Радвам се да кажа, че върнаха Ролинс в училището и миналия сезон игра в отборите, и получи спортна стипендия за Пен Стейт. Така и не успя да слезе под линията Мейсън — Диксън.

Джими се ожени за мисис Соломон, по баща Нели Фъргюсън. В Лас Вегас. Изглежда, това се е превърнало в някакъв ужасен навик за нашето семейство. Не бях поканен на сватбата. Компанията, която ръководят с Джоун Дайър, е пуснала, както се нарича, „златна плоча“ или „златен диск“, което означава, че от нея са били разпродадени над един милион бройки. Още не съм я слушал. Тези дни очаквам с нетърпение часовете си. Има едно изключително момче на име Уилоуби, което учи в два мои курса. На шестнайсет години е, от Вирджиния, с изискани вирджински маниери и изглежда, че е изчел критично всичко от Тукидид до Гибън. Умен и интелигентен е като Ромеро, но има чувство за ред и пропорционалност, което може би се дължи на вирджинското му потекло или на някаква щастлива комбинация на гените, която му дава възможност да възприема с лекота абстрактни идеи и размаха на историята. Спомням си какво бе казал за Моцарт Кроуел, ученикът на Лесли по пиано, който пишеше анекдоти. Учудвам се и се радвам на писмените му работи и на аргументите му в час, на преценките и зрелостта, която показва по време на общите ни разходки в есенните следобеди. Когато чета това, което е написал, или го слушам да разказва урока си, отново чувствам същия плам, както когато за първи път се изправих в клас с почти религиозното убеждение, че историята, която изследва науката, философията, възхода и падането на империи, хитрините и страстите на миналото, е наистина царицата на всички учебни дисциплини и велика учителка на човечеството.

Казва, че смята да се отдаде на политика, и аз си го представям като сенатор, преди да е навършил трийсет и пет години. Ако имаше десетина такива момчета, пръснати в страната, тогава може би нашата размирна родина, изтъкана от варварщина, грабежи, алчност, компромиси и надежди, ще успее да избегне катастрофата в последния момент.

Днес получих писмо от Лесли. В него, както всеки път, тя ми благодари за проявеното снизхождение, че съм й разрешил, както тя се изразява, това позакъсняло чиракуване. Обещава да се върне през лятото и предлага да тръгна да пътувам с нея из западните щати, които искала да рисува. Писмата й са изпълнени с любов и аз не се съмнявам, макар да е далече, че ме обича. Колкото до мен, аз я обичах, когато беше младо момиче и седеше на първия ред в моята класна стая, когато застанахме пред олтара, когато за първи път засвири на пианото в дома ни в Ню Йорк, когато беше бременна, когато превързваше раните на Хейзън и когато удари плесница на жена му в ресторанта в Тур, когато я качих на самолета за Франция. Дали случайността или съдбата я изпрати в моята класна стая и я хвърли в обятията ми за цял живот, не знам и не ме интересува. Знам, че я обичам и винаги ще я обичам, а причините нямат значение. Постъпили сме така, както ни е било писано или както е трябвало да постъпим. Тя казва, че ще се върне. Ще видим.

Той спря и препрочете страницата, която току-що беше написал. Поклати недоволен глава. Непрекъснато мислеше за Ромеро. Ромеро витаеше из това място и Странд знаеше, че не е приключил с него. „Те си пасат трева на спокойствие — спомни си той. — А вие се мъчите върху цимент.“ После: „И вие няма да останете тук много дълго.“

Като си припомни, Странд отново поклати глава. Каква злоба имаше в това момче. Или може би мъдрост?

Той се загледа в отворената тетрадка на бюрото пред себе си, където светлината на лампата се отразяваше от страниците. После продължи да пише:

Нима тук искам да завърша живота си? Нима искам да свърша като животно, което спокойно си пасе трева? Къде е мястото, на което съм нужен, където работата ми приляга и аз на нея? Дали момче като Уилоуби има нужда от мен? Отговорът сигурно е не. Той ще разцъфне както му е редът и човек като мен може само да се ласкае, като си мисли, че крайният резултат ще бъде негова заслуга. Аз просто се намирам извън очертанията на игрището и насърчавам с викане едно момче, което няма нужда от това.

Цимент.

Има толкова ромеровци върху цимент, колкото и уилоубивци върху трева, ала онези върху тревата вероятно са повече. С един се провалих, но това може би ме е научило как да не се провалям с другите. Преподавателите тук са един вид учители. Аз съм друг. Не се захванах с тази професия, за да си живея спокойно, но събитията ме бяха накарали да го забравя. За известно време. Това време свърши. Няма да допусна най-малкото ми дете да ме засрамва. „Щом си готов да се върнеш — каза ми директорът на гимназията, когато дойде да ме види, като излязох от болницата в Хамптънс, — щом си готов, само ми се обади по телефона. Мястото ти ще бъде свободно.“ Сега съм готов и ще се обадя утре сутринта.

Ще се обадя сутринта. Знам, че работата не е толкова проста, а и той също беше наясно. Обикновено човек говори така, когато отиде в болницата, за да види приятеля си, агонизиращ може би на смъртния си одър, за да се престори, че всичко ще бъде наред, че сигурно ще се оправи и няма да умре и че колегите му ще го чакат да заеме мястото си сред тях. Е, аз не умрях. Ще се обадя сутринта, но няма да притеснявам този добър човек, като покажа, че съм повярвал на думите му. Мястото ми няма да бъде свободно. Ще трябва да попълвам заявления, да бъда подложен на разпит от подозрителните училищни настоятели, да бъда преглеждан от разни лекари, за да се уверят, че мога да работя, ще трябва да се променят заплати, да се обмислят длъжности, да се закриват свободни места, да се играе на премествания, изобщо ще има дълги уморителни месеци на чакане. И доста реална възможност да получа отказ.

Вече е късно. Време е да спя. Трябва да съм свеж, за да се изправя пред Уилоуби сутринта.

Той остави писалката, затвори тетрадката, стана от стола и изгаси лампата в студената стая, в която вече цареше нощ.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.